Справа № 185/10/23(2-а/185/15/23)
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 квітня 2023 року м. Дніпросправа № 185/10/23(2-а/185/15/23)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

секретар судового засідання Юрчук М.О.

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Лісневського Д.О.,

представника відповідача (Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області) Лавренков О.В.,

перекладача Болотникової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.01.2023 року (головуючий суддя Шаповалова І.С.)

в адміністративній справі №185/10/23(2-а/185/15/23) за позовом ОСОБА_1

до відповідачів:

Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

Головного спеціаліста Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Асотської Олени Вікторівни,

Головного спеціаліста Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Шевченко Олени Вікторівни

про визнання протиправним та скасування рішення і постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулась 02.01.2023 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від з позовом до відповідачів: Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, головного спеціаліста Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Асотської Олени Вікторівни, головного спеціаліста Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Шевченко Олени Вікторівни про визнання протиправним та скасування рішення і постанови про накладення адміністративного стягнення.

Просила:

- визнати незаконною та скасувати постанову серії ПН МДН №004483 від 20.12.2022 про накладення адміністративного стягнення на позивачку за ч.1 ст. 203 КУПАП у вигляді штрафу розміром 1700грн.,

- визнати незаконним та скасувати рішення №21 від 20.12.2022 про примусове повернення позивачки до країни походження або третьої країни іноземця або третьої країни.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що головним спеціалістом Павлоградського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Асотською О.В. відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН №004492 за ч. 1 ст. 203 КУпАП від 20.12.2022 року, а також цього ж дня заступником начальника Павлоградського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Шевченко О.В. прийнято постанову серії ПН МДН №004483 про накладання адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу розміром 1700грн. Позивачці також вручене рішення №21 від 20.12.2022 року прийняте головним спеціалістом Павлоградського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Асотською О.В. про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства - громадянки російської федерації ОСОБА_1 . Вказаним рішенням вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина(ку) російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано її покинути територію України до 18 січня 2023 року. Позивачка вважає вказану постанову та рішення протиправними, оскільки при розгляді справи не було залучено перекладача, не конкретизовано в яку саме країну слід повернутися позивачці, та не зазначено підстави прийняття рішення про повернення до країни походження чи третьої країни.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.01.2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при прийнятті постанови та рішення про повернення до країни походження чи третьої країни, відповідач діяв у відповідності до вимог законодавства України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачкою подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято без врахування всіх обставин у справі.

Відпвідачем-1 (Павлоградським відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області) подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В справу залучено перекладача Болотникову Олену Валеріївну. (диплом ЛГ ВЕ №000143), яка в судовому засіданні приведена до присяги та їй роз`яснено права перекладача та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий переклад або відмову без поважних причин від покладених обов`язків.

В судовому засіданні позивачка та представник позивачки доводи апеляційної скарги підтримали, просять (кожен окремо) апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Представник Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Вислухавши учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Російської Федерації (паспорт НОМЕР_1 , виданого органом ФМС 05001 від 04.09.2015 року).

Громадянство РФ позивачка набула у 14-річному віці.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Виконавчим комітетом Юріївської селищної ради від 09.09.2021 року №1126, позивачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 09.02.2018 року по теперішній час.

30 червня 2021 року позивачка отримала посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_2 зі строком дії до 29 червня 2022 року.

Позивачка є матір`ю трьох доньок, які на даний час проживають на території РФ разом з бабусею та дідусем.

20 грудня 2022 року головним спеціалістом Павлоградського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Асотською О.В. відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 004492 за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

20грудня 2022 року заступником начальника Павлоградського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Шевченко О.В. було прийнято постанову серії ПН МДН № 004483 про накладання адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу розміром 1700,00 грн.

Адміністративне стягнення у вигляді штрафу позивачкою виконано в день його накладення, що підтверджується квитанцією № 94352008 від 20.12.2022 року.

Після набрання чинності Постановою КМУ № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» від 01.11.2022 р., позивачка звернулась до органів ДМС із заявою про документування її посвідкою на тимчасове проживання в України.

За відомостями наданими УСБУ в Дніпропетровській області (вих.№55/2-4136 від 13.02.2022 року) стосовно ОСОБА_1 наявна інформація, яка свідчить що подальше документування останньої посвідкою на тимчасове проживання недоцільне на підставі п.п.7,11 п.61 Постанови КМУ №322 від 25.04.2018 року, тобто вказана інформація є такою, що свідчить про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку з учиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином.

Рішенням №21 від 20.12.2022 прийнятим головним спеціалістом Павлоградського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Асотською О.В. про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства - громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким було вирішено: примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина(ку) російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язано її покинути територію України до 18 січня 2023 року.

Позивачка вважає протиправними постанову серії ПН МДН №004483 від 20.12.2022 про накладення адміністративного стягнення на позивачку за ч.1 ст. 203 КУПАП у вигляді штрафу розміром 1700грн., та рішення №21 від 20.12.2022 про примусове повернення позивачки до країни походження або третьої країни іноземця або третьої країни.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року №3773-VI, норми Постанови КМУ «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» №1232 від 01.11.2022 р., норми Інструкції «Про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», що затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 22.01.2018 № 38/77).

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Частиною 3 статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (№3773-VI) передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

В силу частини 3 ст. 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

При цьому, частиною 1 статті 23 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (№3773-VI) передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що порушення строків перебування на території України, є адміністративним правопорушенням, яке тягне за собою адміністративну відповідальність.

Так, згідно частини 1 статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (№ 3773-VI), іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Частиною 3 ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (№ 3773-VI) один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято.

У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою Російської Федерації (паспорт № НОМЕР_3 , виданий органом ФМС 05001 від 04.09.2015 року).

Громадянство РФ позивачка набула у 14-річному віці.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Виконавчим комітетом Юріївської селищної ради від 09.09.2021 року №1126, позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 09.02.2018 року по теперішній час.

30 червня 2021 року позивачка отримала посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_2 зі строком дії до 29 червня 2022 року.

Отже, на законних підставах позивачка перебувала на території України до 29.06.2022.

Натомість, після 29.06.2022 року позивачка не має законних підстав для знаходження на території України.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позивачка є матір`ю трьох дітей, що підтверджується:

- свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження дитини Дніпропетровська область, Юріївський район, с.Затишне,

- свідоцтвом про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження дитини Дніпропетровська область, Юріївський район, с.Затишне,

- свідоцтвом про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження дитини Дніпропетровська область, Юріївський район, с.Затишне.

Водночас, в ході розгляду справи позивачка підтвердила, що на даний час її доньки проживають на території РФ разом з бабусею та дідусем.

З цього приводу відповідач зазначає, що згідно відомостей про перетин державного кордону України з інформаційної бази «Аркан», неповнолітні діти позивачки виїхали на територію РФ в 2019 році та в 2021 році, більше до України не повертались.

20 грудня 2022 року головним спеціалістом Павлоградського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Асотською О.В. відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 004492 за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

20 грудня 2022 року заступником начальника Павлоградського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Шевченко О.В. щодо позивачка прийнято постанову серії ПН МДН №004483 про накладання адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу розміром 1700грн.

Адміністративне стягнення у вигляді штрафу позивачкою виконано в день його накладення, що підтверджується квитанцією № 94352008 від 20.12.2022 року.

Однак сплата штрафу не надає позивачці підстав для подальшого порушення законодавства України, я саме знаходження на території України без законних підстав, оскільки тільки до 29 червня 2022 року позивачка мала законні підстави для перебування на території України.

При цьому, Рішенням №21 від 20.12.2022 зобов`язано громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 , покинути територію України до 18 січня 2023 року.

Вказане рішення відповідача (№21 від 20.12.2022) позивачка не виконала, не покинула територію України до 18.01.2023 року, водночас, у відповідності до ч. 4 ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (№ 3773-VI) звернулася до суду для оскарження Рішення про примусове повернення (№21 від 20.12.2022).

За правилами ч. 7 ст. 5 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що і громадяни України.

Згідно з ч. 4 ст. 46 КАС України іноземці чи особи без громадянства можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства.

Матеріалами справи підтверджується, що після набрання чинності Постановою КМУ №1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» від 01.11.2022 р., позивачка звернулась до органів ДМС із заявою про документування її посвідкою на тимчасове проживання в України.

За відомостями наданими УСБУ в Дніпропетровській області (вих.№55/2-4136 від 13.02.2022 року) стосовно ОСОБА_1 наявна інформація, яка свідчить що подальше документування останньої посвідкою на тимчасове проживання недоцільне на підставі п.п.7,11 п.61 Постанови КМУ №322 від 25.04.2018 року, тобто вказана інформація є такою, що свідчить про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку з учиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином.

В ході розгляду справи знайшли підтвердження такі обставини.

Громадянка РФ ОСОБА_1 :

- після закінчення строку дії посвідки, тобто починаючи з 29.06.2022, була зобов`язана в семиденний строк знятися з реєстрації місця проживання та виїхати за межі України;

- після закінчення дозволеного строку тимчасового перебування на території України, громадянка РФ ОСОБА_1 ухилилася від виїзду з України, чим порушила правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, та перейшла на нелегальне положення в Україні, що є грубим порушенням законодавства України про правовий статус іноземців;

- дії позивачки порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, як ухилення від виїзду з України після втрати підстав для перебування в Україні передбачених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»; невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення прийнятого відносно нього;

- у позивачки відсутні законні підстави для перебування та проживання на території України;

- статусу біженця або шукача захисту на день розгляду справи позивачка не має,

- із заявою про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту позивачка зверталась до відповідного органу 12.04.2023 року, на даний час ця заява не вирішена.

- позивачка була обізнана про легальні умови перебування її як іноземки на території України, однак у визначений діючим законодавством України строк, не отримала рішення про надання їй посвідки на тимчасове проживання,

- на даний час (після 29.06.2022 року) позивачка перебуває на території України без законних підстав.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позивачка в позові зазначала, що відповідачем при прийнятті оскаржуваних постанов і рішення ( від 20.12.2022) посилалася на те що відповідачем при розгляді адміністративної справи не був залучений перекладач.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в силу п.2 розділу 2 Інструкції «Про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Отже, лише на вимогу особи рішення про примусове повернення оголошується іноземцю в присутності перекладача.

Оскільки такої вимоги від позивачки не було, то відповідач не порушив вимоги зазначеної інструкції.

Також колегія суддів апеляційної інстанції вважає не обґрунтованими інші доводи позивачки щодо скасування постанови та рішення від 20.12.2022 року.

Так, позивачка зазначає, що в рішенні відповідача від 20.12.2022 року не конкретизовано в яку саме країну слід повернутися позивачці. З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що позивачка має право вибору куди їй повертатися: в країну походження чи в іншу країну.

Щодо доводів позивачки про не зазначення підстав при прийнятті рішення про повернення до країни походження чи третьої країни від 20.12.2022, то зазначені доводи також спростовуються, оскільки в рішенні відповідача чітко зазначена підстава прийняття такого рішення: порушення строку законного перебування та території України, а саме: після 29.06.2022 від виїзду з України ухилилася, перейшла на нелегальне становище (а.с. 12-13).

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Також колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованим зазначення суду першої інстанції, що в умовах збройної агресії РФ в Україні, суд зобов`язаний оцінити доцільність та можливість перебування громадянина РФ на території нашої держави.

Надаючи оцінку факту належності позивачки до громадянства РФ та наявності у неї трьох неповнолітніх дітей, які не проживають на території України, а знаходяться під опікою бабусі та дідуся, що проживають в РФ, регулярні виїзди позивачки на територію РФ для спілкування з доньками, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що з`єднання матері та дітей буде корисним та необхідним для дітей.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції матеріали справи дають підстави для висновку, що позивачкою не доведені обставини, на яких ґрунтуються її позовні вимоги.

При цьому, відповідачем доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог, доведено правомірність дій/рішень відповідача як суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивачки спростовуються доводами, викладеними відповідачем та нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись 241-245, 250, 286, 288, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.01.2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 20.04.2023 та касаційному оскарженню не підлягає.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 20.04.2023.

В повному обсязі постанова виготовлена 20.04.2023.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова