Справа № 420/15772/22
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2023-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/15772/22

Категорія: 113020000 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 11.01.2023 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2023 року у справі за позовом громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2022 року громадянка Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби (далі ГУ ДМС) України в Одеській області про:

- визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області №5/3-316207 від 15 липня 2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області поновити дію посвідку на постійне проживання (бланк серії ОД №8669), виданої громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що рішення відповідача, є протиправним, незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує права, свободи та законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах, оскільки відповідачем не зазначено посилання па норму закону, якою б конкретизувалася причина скасування дозволу на імміграцію за наведених обставин, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну було надано в порушення Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2021 року №2491-III (далі Закон №2491-III), а тому посвідка на постійне проживання є безпідставною. Пояснюючи це тим, що згідно обліків ГУ ДМС України в Одеській області неповнолітній дитині заявника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не було підтверджено її належності до громадянства України, тобто на момент надання матері дозволу на імміграцію, у громадянстві України дитина не перебувала.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2023 року позов громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області №5/3-316207 від 15 липня 2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області поновити дію посвідки на постійне проживання (бланк серії ОД №8669), виданої громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 13 липня 2009 року за №316207.

В апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального права та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- апелянт вказує на дискреційні повноваження ГУ ДМС України в Одеській області щодо поновлення дії посвідки на постійне проживання;

- апелянт наголошує про те, що громадянка Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 не може бути визнана матір`ю іммігранта, оскільки згідно законодавства України лише повнолітня дитина (з 18-річного віку) може нести фінансові зобов`язання перед батьками, а тому вимога ст. 9 Закону №2491-III виконана бути не може;

- апелянт також зазначає про те, що згідно обліку ГУ ДМС України в Одеській області неповнолітній дитині позивачки не було підтверджено її належність до громадянства України, тобто на момент надання матері дозволу на імміграцію у громадянстві України дитина не перебувала.

Громадянка Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУ ДМС України в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Китайської Народної республіки та з 2006 року проживає в Україні.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 на території України народила дитину ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 звернулась до ВГІРФО УМВС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію.

ВГІРФО УМВС України в Одеській області видано дозвіл на імміграцію в ОСОБА_4 , який дійсний до 10 липня 2010 року. Дозвіл надано на підставі п.1 ч.3 ст. 4 Закону №2491-III.

13 липня 2009 року громадянка Китаю ОСОБА_1 документована посвідкою на постійне проживання в Україні (серії НОМЕР_1 ) з терміном дії "безстроково".

Надалі, ОСОБА_1 звернулась для обміну посвідки на постійне проживання, у зв`язку зі зношеністю документа. Проте, їй повідомили, що її дозвіл на імміграцію анульовано і посвідка на постійне проживання підлягає вилученню.

З огляду на копію рішення, яка знаходиться в матеріалах справи, 15 липня 2021 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення №5/3-316207 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п.6 ст. 12 Закону №2491-III.

Вказане рішення прийнято на підставі висновку ГУ ДМС в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 від 15 липня 2021 року.

У висновку ГУ ДМС в Одеській області зазначено, що дозвіл на імміграцію в Україну вказана іноземка отримала згідно п.6 ч.2 ст. 4 Закону №2491-III (як мати іммігранта), оскільки дитина заявниці ОСОБА_2 є уродженцем України, то й відповідно до п.3 ч.3 ст. 4 Закону №2491-III вправі отримати дозвіл на імміграцію в Україну, як особа яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, проте неповнолітня дитина заявниці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент прийняття документів у її матері, не мала дозволу на імміграцію в Україні. Крім цього, відповідно до п.6 ч.7 ст. 9 Закону №2491-III, для осіб, зазначених у п.6 ч.2 ст. 4 вказаного Закону надається нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує імміграції батька та гарантує йому фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні. Однак законодавством України лише повнолітня дитина (з 18-річного віку) може нести фінансові зобов`язання перед батьками. Отже, у даному випадку вимога ст. 9 Закону №2491-III взагалі виконана бути не може. Тобто, громадянка Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не могла бути визнана матір`ю іммігранта. Також, згідно обліків ГУ ДМС України в Одеській області неповнолітній дитині заявника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не було підтверджено її належності до громадянства України, тобто на момент надання матері дозволу на імміграцію у громадянстві України дитина не перебувала. Отже, громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на імміграцію в Україну було надано в порушення Закону №2491-III та посвідкою на постійне проживання була документовано безпідставно. Згідно вимог п.6 ст. 12 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано. Посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 видану 13 липня 2009 року визнано недійсною.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції вказав про те, що дитина заявниці ОСОБА_2 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 на території України, таким чином відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України при прийнятті рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 15 липня 2021 року за №5/3-316207, у зв`язку з чим робить висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог за даним позовом.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ч.1 ст. 1, п.6 ч.2, п.1 ч.3 ст. 4, ст.ст. 6, 9, 10, 12, ч.1 ст. 13 Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2021 року №2491-III, ч.4, 8 ст. 7 Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року №2235-III, п.п.21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч.1 ст. 1 Закону №2491-ІІІ імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Так, за приписами п.п.2, 3 ч.1 ст. 6 Закону №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з п.6 ч.2 ст. 4 Закону №2491-ІІІ квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

У відповідності п.1 ч.3 ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Статтею 9 Закону №2491-ІІІ встановлено умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у п.4 ч.2 та у п.1 ч.3 ст. 4 цього Закону, копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтею 10 зазначеного Закону встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви (ч.4 ст. 11 Закону №2491-ІІІ).

Відповідно ст. 12 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно п.п.21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі Порядок №1983) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Частиною 1 ст. 13 Закону №2491-ІІІ передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

У відповідності до пп.2 п.2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі територіальні органи) стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п.12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

к вбачається з матеріалів справи, 13 липня 2009 року за рішенням ГУМВС України в Одеській області про надання дозволу на імміграцію в Україні позивачку документовано тимчасовою посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 ), термін дії безстроково (а.с.12).

Відповідно до п.12 Порядку №1983, станом на момент прийняття вищевказаного рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не виявив.

Колегія суддів також враховує, що Законом №2491-ІІІ встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Водночас, в оскаржуваному рішенні відповідач не посилається на одну із обставин для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію, вичерпний перелік яких наведений у ст. 10 Закону №2491-ІІІ.

Разом з цим, посилаючись на інші випадки, передбачені законами України, як на підставу для залишення без задоволення вимог щодо імміграції, наведену у п.6 ч.1 ст. 10 Закону №2491-ІІІ, відповідачем не конкретизується певний випадок, а також можливість прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на імміграції у разі його наявності.

Таким чином, з дати видання посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 ) до теперішнього часу відсутні обставини, передбачені ст. 12 Закону №2491-ІІІ, які б були підставою для скасування дозволу на імміграцію позивачки.

Окрім того, згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 , виданої 15 лютого 2008 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, громадянка Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 на території України народила дитину ОСОБА_2 (а.с.16).

Відповідно до ч.4 ст. 7 Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року №2235-III (далі Закон №2235-III) особа, яка народилася на території України від іноземців, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків, є громадянином України.

Відповідно ч.8 ст. 7 Закону №2235-III особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Відтак, подання ОСОБА_1 відомостей щодо належності її дитини до громадянства України є достовірними та правдивими в силу положень Закону №2235-III, а тому спростовують посилання апелянта на те, що на момент надання матері дозволу на імміграцію у громадянстві України дитина не перебувала.

На момент оформлення документів на імміграцію вказані обставини були наявними та могли і мали бути використані при вирішенні питання про документування посвідкою на постійне проживання. Проте, під час розгляду справи, відповідач не врахував дані обставини.

З огляду на викладене, з боку позивача не було допущено порушень при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Таким чином, під час розгляду справи відповідачем не доведено наявність передбачених ст.12 Закону №2491-ІІІ підстав для скасування наданого позивачці дозволу на імміграцію в Україну.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскаржуване рішення відповідача є неправомірним, оскільки прийняте не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом №2491-ІІІ, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, які мали значення для його прийняття.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 червня 2019 року по справі №820/3196/17, від 25 листопада 2019 року по справі №820/5383/16.

Крім того, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що скасування дозволу на імміграцію виданого в 2009 році рішенням від 15 липня 2021 року за умови постійного проживання на території України є неспівмірним та непропорційним.

У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року по справі №820/2262/17, яка підтримана у поставної Верховного Суду від 09 липня 2020 року по справі №823/407/18, зазначено, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Також, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей.

Оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивачки. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону №2491-III є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.

Згідно ч.ч.3, 4 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

У даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області поновити дію посвідку на постійне проживання (бланк серії ОД №8669), виданої громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом в постанові від 24 квітня 2019 року у справі №810/4277/16, яка підлягає обов`язковому врахуванню у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 у повному обсязі.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 18 квітня 2023 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.