Справа № 522/1941/23
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2023-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 522/1941/23
Головуючий в 1 інстанції: Шестакова Я.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

представник відповідача Саркісяна А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2023 року у справі за позовом громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця,

В С Т А Н О В И В:

30.01.2023 року позивач - громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області №9 від 16.01.2023 року про примусове повернення в країну походження іноземця.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що 16.01.2023 ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про його примусове повернення до країни походження. Вказане рішення позивач вважав протиправним, незаконним, безпідставним та таким, що підлягає скасуванню. При цьому позивач вказував, що він самостійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням неповнолітньої доньки, а також на його утриманні перебуває його мати, яка є людиною похилого віку. Зазначав позивач і те, що 25.01.2023 року він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою-анкетою про визнання біженцем, або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки вважав, що його повернення до Узбекистану означає небезпеку для його життя, здоров`я, загрозу переслідування та дискримінації. Також позивач посилався на те, що при прийнятті рішення №9 відповідач не досліджував обставини сімейного статусу позивача, не було обґрунтовано вчинення позивачем дій, які б суперечили інтересам забезпечення національної безпеки України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про неврахування судом першої інстанції того факту, що на даний час на розгляді у ГУ ДМС України в Одеській області перебувають матеріали по визнанню його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, остаточне рішення по яким відповідачем не прийнято.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на доводи, що узгоджуються із висновками суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що 16.01.2023 року працівниками ГУ ДМС в Одеській області, за адресою: вул. Преображенська, 64, м. Одеса, виявлено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З пояснень, відібраних у ОСОБА_1 встановлено, що він прибув на територію України 16.05.2015, легально, через КПП «Михайлівський» за паспортним документом громадянина Республіки Узбекистан для виїзду за кордон на його ім`я, серії НОМЕР_1 терміном дії з 02.06.2005-07.07.2023.

У відношенні ОСОБА_1 був складений протокол серії ПР МОД №009400 від 16.01.2023 (а.с. 10), на підставі якого винесена постанова Серії ПН МОД №009492 від 16.01.2023 року (а.с. 10 зворот), якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч.1ст. 203 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн., який був сплачений апелянтом, що підтверджено матеріалами справи, а саме, копією квитанцій № 0.0..1.

Головним управлінням Міграційної служби України в Одеській області 16.01.2023 прийнято рішення №9 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства, яким повернуто громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 в країну походження та зобов`язано його покинути територію України до 14.02.2023 року.

ОСОБА_1 підписав розписку у якій вказав, що не відмовляється від виконання рішення та зазначив, що перекладача не потребує.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про примусове повернення в країну громадянського походження прийнято з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог чинного законодавства.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, продовження строку їх перебування на території України регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI (надалі Закон № 3773-VI).

Вказаним законом передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 9 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно з п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою КМУ №150 від 15.02.20112, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Матеріали справи не містять доказів щодо звернення позивача до відповідача із заявою про продовження строку перебування на території України.

У свою чергу, апелянт посилається на те, що він є вдівцем (а.с. 20, 24), має на утриманні неповнолітню доньку, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 19) та мати похилого віку (а.с. 23, 23, 27), відтак відповідач при винесенні оскаржуваного рішення допустив втручання у сімейне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Апеляційний суд зазначає, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

При цьому, бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дітей покладає саме на цю особу передбачені чинним законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач не звертався до ГУ ДМС України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України з заявою для добровільного повернення або оформлення документів для легального перебування на території України, а чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що починаючи з 2015 року, апелянтом, як зацікавленою особою, не було вчинено жодних дій, спрямованих на продовження законного строку перебування на території України, а тому правова поведінка апелянта свідчить про не бажання повертатися в країну походження, що саме по собі не може бути підставою для визнання не законним рішення відповідача про примусове повернення до країни громадянського походження.

З приводу зазначеного слід відмітити постанову Верховного Суду від 18.03.2021 року у справі №522/14416/18, в якій суд вказав, що чинне законодавство не передбачає виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території Україні і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Стосовно посилань апелянта на наявність переслідування на території країни походження за ознакою віросповідання позивача, апеляційний суд, як і суд першої інстанції зазначає, що вказане не підтверджено жодним доказом, із переліку доказів, долучених до матеріалів справи.

Щодо доводів апелянта про наявність на розгляді у ГУ ДМС України в Одеській області матеріалів стосовно визнання апелянта біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, остаточне рішення по яким відповідачем не прийнято, апеляційний суд зазначає таке.

На виконання ухвали апеляційного суду про витребування додаткових доказів, відповідач надав всі наявні у нього відомості та докази на їх підтвердження щодо розгляду заяви громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області надано відомості щодо розгляду заяви громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області зазначено, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 на обліку управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області не перебуває.

Також зазначено, що 25.01.2023 на юридичну адресу управління надійшло письмове звернення апелянта із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки побоювався стати жертвою переслідування за ознакою віросповідання в країні його громадянства - Узбекистані.

Відповідно до листа ГУ ДМС України в Одеській області від 01.02.2023 за вих №К-36/6/5101-23/5100.5.1/54-23 «Щодо звернення за міжнародним захистом», апелянту було рекомендовано особисто звернутись 08.02.2023 об. 11:00 до територіального підрозділу ДМС для доведення інформації щодо особливостей законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а також отримання додаткових роз`яснень щодо доопрацювання і реєстрації заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рекомендація щодо особистого звернення обґрунтована тим, що міжнародним та національним законодавством не передбачена процедура дистанційної реєстрації заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, внаслідок чого іноземця безпосередньо запрошено до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області задля проведення відповідної процедури та надання додаткових роз`яснень (консультацій).

Також надана інформація про те, що станом на 31.03.2023 апелянта підрозділ не відвідував.

Отже, відомості щодо особистого звернення апелянта до ГУ ДМС України в Одеській області відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону № 3773-VІ, нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно з ст. 203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону № 3773-VІ, рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

Право на виїзд іноземних громадян або осіб без громадянства за межі України не обмежено.

Оскільки апелянт - громадянин Республіки Узбекистан для добровільного повернення до країни походження або третьої країни до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України, з заявою не звертався, він є нелегальним мігрантом, та розуміє свій статус.

Крім того, кожен іноземний громадянин має право звернутись до посольства своєї країни в Україні та повідомити про свій намір виїхати за межі України та обґрунтувати таку потребу.

Таким чином, починаючи з 2015 року по теперішній час, апелянт не був документований довідкою про звернення за захистом в Україні.

Отже апеляційний суд дійшов висновку, що сам по собі факт, звернення позивача у не передбачений законом спосіб з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не спростовує правомірність рішення відповідача про примусове повернення апелянта, оскільки на час прийняття такого рішення термін перебування позивача на території України не продовжувався в установленому порядку, а тому апелянт незаконно перебуває на території України.

Апеляційний суд звертає увагу, що заява, яка була подана дистанційно, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та результат її розгляду не є предметом розгляду даної адміністративної справи.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 19 КАС України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 272, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2023 року у справі №522/1941/23 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.04.2023.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.