Справа № 640/115/21
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2023-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/115/21 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2022 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 45 403, 00 грн.;

- стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з 06.11.2020 по день ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 2 162, 05 грн.;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2022 позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Київської обласної прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 іпн. НОМЕР_1 ) вихідну допомогу у розмірі 7 750 (сім тисяч сімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.; стягнуто (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 іпн. НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі 185 632 (сто вісімдесят п`ять тисяч шістсот тридцять дві) грн. 15 коп.; у решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Київська обласна прокуратура звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 02.09.2013 на різних посадах.

На виконання вимог п. п. 1 п. 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ ОСОБА_1 подав відповідну заяву Генеральному прокурору про переведення його до Офісу Генерального прокурора та намір пройти атестацію.

09.04.2020 другою кадровою комісією прийнято рішення «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички».

05.11.2020 наказом в.о. керівника Київської обласної прокуратури № 891к звільнено ОСОБА_1 з посади начальника другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та зобов`язано провести розрахунок із ОСОБА_1 .

Однак, Київською обласною прокуратурою не було проведено остаточний розрахунок та не виплачено усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що згідно усталеної практики Верховного Суду до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги, оскільки спеціальним законом, що регулює питання звільнення прокурорів з посад та їх оплати праці, відповідні питання не врегульовані та обмежень щодо застосування указаної норм КЗпП України не містять. Відтак, за висновком суду першої інстанції, у день фактичного звільнення із займаної посади ОСОБА_1 належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку у розмірі еквівалентному середній заробітній платі позивача, а саме в сумі 7 750, 00 грн. При цьому, оскільки позивач набув право на виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України, то її невиплата зумовлює відповідальність відповідача, що передбачена статтею статті 117 КЗпП України, у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в даному випадку в сумі 185 632, 15 грн.

Апелянт у своїй скарзі, з посиланням на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, зазначає, що положення статті 44 КЗпП України не передбачають можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з ним трудового договору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру», який є спеціальним та визначає статус прокурорів, виплата вихідної допомоги у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 означеного Закону також не передбачена. Норми Закону України «Про прокуратуру» та Закону № 113-ІХ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП України. При цьому, оскільки позивачу були виплачені всі належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, то вимога про стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку у відповідності до статті 117 КЗпП України не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає доводи апелянта частково обґрунтованими та не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки апелянт у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Спірні правовідносини врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) та Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-IХ).

Відповідно до статті 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Положеннями статті 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, за правилами п. 9 ч. 1 статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

У свою чергу, Законом № 113-ІХ статтю 51 цього Закону доповнено ч. 5, такого змісту: «на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Відповідно до статті 1 КЗпП України останній регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно п. 1 ч. 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 4 статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, Законом № 113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною 5, згідно якої особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

В свою чергу, статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Досліджуючи питання щодо застосування наведених правових норм, Верховний Суд у постанові від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19 зазначив, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Водночас, як зауважив Верховний Суд у згаданій вище постанові, приписами Закону не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Натомість нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 квітня 2020 року по справі № 822/3307/17, від 20 травня 2020 року по справі № 816/1640/17, від 16 липня 2020 року по справі № 400/2884/18.

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що ч. 5 статті 51 Закону та ч. 4 статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Наведеного висновку дотримується і Верховний Суд у постановах від 27 січня 2021 року по справі № 380/1662/20, від 11 лютого 2021 року по справі № 420/4115/20, від 18 лютого 2021 року по справі № 640/23379/19.

Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16, відповідно до якої, враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, з огляду на сталу практику Верховного Суду у цій категорії спорів та враховуючи правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року по справі № 755/10947/17, суд у цій справі повинен враховувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року по справі № 440/3166/20, яка є останньою у цій категорії спорів.

Таким чином, правильно встановивши, що на час звільнення ОСОБА_1 з прокуратури Київської області останньою не було виплачено позивачу вихідну допомогу, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Щодо розрахунку належної до виплати суми вихідної допомоги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до підпункту «є» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку виплати вихідної допомоги.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 4 Порядку № 100 визначено складові, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, зокрема, одноразові виплати.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи довідки Київської обласної прокуратури від 17.12.2020 № 21ф-458 (а.с. 53 том 1), сума середньої заробітної плати позивача складає 7 750, 00 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що на користь ОСОБА_1 слід стягнути з Київської обласної прокуратури вихідну допомогу в сумі 7 750, 00 грн.

Отже, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку підлягають частковому задоволенню, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Щодо позовних вимог про стягнення з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього місячного заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи із системного аналізу наведених вище положень ст. 4, ч. 5 ст. 51 Закону № 1687 та ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю, убачається, що виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми Кодексу законів про працю України, не містить обмежень і щодо застосування норм ст.116 та 117 Кодексу законів про працю, які стосуються виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом із тим, заявлені позивачем вимоги в частині позову, яка стосується стягнення середнього розміру заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даному випадку є передчасними.

Так, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В даному випадку, має місце спір про право на належну звільненому працівнику суму вихідної допомоги.

При цьому, ч. 2 ст. 117 Кодексу законів про працю покладено обов`язок на роботодавця сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку буде рішення у даній справі, яким встановлено право позивача на отримання вихідної допомоги. Відтак, на час розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідачем при виплаті позивачу вихідної допомоги за цим рішенням суду не буде виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а тому права позивача в цій частині не є порушеними.

З огляду на викладене, позовні вимоги у цій частині спрямовані на урегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому, тобто після виконання судового рішення про виплату вихідної допомоги при звільненні, а тому не підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт надав до суду докази, що частково спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його частково скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2022 - скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Київської обласної прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 іпн. НОМЕР_1 ) середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі 185 632 (сто вісімдесят п`ять тисяч шістсот тридцять дві) грн. 15 коп. та прийняти в цій частині нове рішення, яким дані позовні вимоги залишити без задоволення.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2022 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 17.04.2023.