Справа № 380/6948/22
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/6948/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення грошової допомоги на оздоровлення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» від 22 вересня 2010 року № 889, до складу сум грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась у 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роках грошова допомога на оздоровлення, передбачена частиною першою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 недоплачену суму грошової допомоги на оздоровлення за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роки в сумі 12615,33 грн;

- звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що проходив військову службу у Збройних Силах України, а саме у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31 березня 2020 року № 69 його виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Позивач уважає, що в період з 2013 року по 2018 рік відповідач протиправно здійснював нарахування та виплату грошової допомоги на оздоровлення без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі Постанова № 889).

Позивач зазначає, що в оспорюваний період отримував щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою № 889. Отже, для нього, як для військовослужбовця Збройних Сил України, вказана винагорода в розумінні положень статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» була одним із підвидів щомісячного додаткового виду грошового забезпечення, оскільки: виплачувалася щомісяця; мала фіксований розмір у відсотковому значенні до місячного грошового забезпечення; складала істотну частину фактичного заробітку військовослужбовця.

Позивач відзначає, що загальна сума недоплаченої грошової допомоги на оздоровлення за оспорюваний період становить 12615,33 грн.

У зв`язку з вищенаведеним адміністративний позов просить задовольнити у повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували те, що військова частина НОМЕР_1 при нарахуванні позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2018 роки не включила до складу грошового забезпечення, з якого вона нараховується, щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою № 889. Додана позивачем до позовної заяви довідка про нараховане грошове забезпечення, яка видана військовою частиною НОМЕР_1 , не підтверджує вказаної обставини, а свідчить лише про виплату позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2018 роки.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої суми грошової допомоги на оздоровлення за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роки в сумі 12615,33 грн відповідач зазначає, що саме до компетенції військової частини НОМЕР_1 належить повноваження щодо обрахунку сум такої допомоги та її виплати. Тому належним способом захисту прав позивача у цьому випадку є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу на оздоровлення за спірний період з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, а не стягнення визначеної суми заборгованості.

Також відповідач зазначає, що позивач пропустив установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України місячний строк звернення з цим позовом до суду. Вказує, що грошова допомога на оздоровлення не належить до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до структури заробітної плати. З цього приводу відповідач покликається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 та від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Відповідач підсумовує, що підстави для стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача недоплаченої суми грошової допомоги на оздоровлення за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роки в сумі 12615,33 грн відсутні.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення грошової допомоги на оздоровлення залишити без розгляду.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 03 травня 2022 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 17 травня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 17 травня 2022 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 23 березня 2022 року провадження у справі поновлено.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

У спірний у цій справі період позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31 березня 2020 року № 69 позивача з 31 березня 2020 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Зі змісту наявної у матеріалах справи Довідки № 113 від 13 травня 2020 року про заробітну плату, грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , видно, що позивачу було виплачено грошову допомогу на оздоровлення у червні 2013 року в розмірі 2469,38 грн, у серпні 2014 року в розмірі 2801,50 грн, у червні 2015 року в розмірі 2469,38 грн, у червні 2016 року в розмірі 5087,88 грн, у червні 2017 року в розмірі 5087,88 грн, у лютому 2018 року в розмірі 5087,88 грн.

Позивач, уважаючи протиправними дії відповідача щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889, до складу сум грошового забезпечення, з якого йому нараховувалась та виплачувалась у 2013 2018 роках грошова допомога на оздоровлення, звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Стосовно доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення з цим позовом до суду суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята указаної статті Кодексу).

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, які визначали б строки звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Разом з тим частиною другою статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звернення позивача з цим позовом до суду) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 і № 9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Суд звертає увагу на те, що згідно з Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 до фонду оплати праці, який включає в себе фонди основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та компенсаційні, заохочувальні виплати віднесено, серед іншого, і винагороди та заохочення, що здійснюються раз на рік або мають одноразовий характер, зокрема матеріальну допомогу, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників (на оздоровлення, у зв`язку з екологічним станом) (пункти 2.3.2, 2.3.3 Інструкції).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить:

- основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що грошова допомога на оздоровлення входить до структури заробітної плати.

Таким чином, спірні правовідносини, які виникли між сторонами, стосуються саме недотримання відповідачем законодавства про оплату праці, оскільки пов`язані із виплатою/невиплатою грошової допомоги при наданні позивачу щорічної основної відпустки яка, у свою чергу, є складовою фонду оплати праці і входить до структури заробітної плати, а, відтак в силу приписів частини 2 статті 233 КЗпП України не обмежується строком звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 818/1106/16 та від 05 травня 2022 року у справі № 826/19002/16, яку суд враховує в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.

Покликання відповідача на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 та від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд відхиляє, позаяк такі не є релевантними до обставин цієї справи.

Висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у вказаних постановах, стосуються питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто не входить до структури заробітної плати. Отже, згадані постанови прийняті за різних фактичних обставин спору, з урахуванням різної нормативної бази, що у своїй сукупності не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та, відповідно, правові позиції у цій справі.

З огляду на вищевикладене суд доходить висновку про необґрунтованість доводів відповідача щодо пропуску позивачем встановленого строку звернення з цим позовом до суду, тому такі доводи суд відхиляє.

По суті спору суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За змістом частин першої-четвертої статті 9 Закону № 2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 1294), яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року № 260 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Інструкція № 260), якою визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (пункт 1.1).

Згідно з пунктом 30.1 розділу ХХХ Інструкції № 260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до абзацу першого пункту 30.3 Інструкції № 260 розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Постановою № 889 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2013 року № 161) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду:

1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади у військових частинах, підрозділах, закладах, установах та організаціях Збройних Сил (за переліком згідно з додатком), посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби):

з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Пунктом 2 Постанови № 889 передбачено, що граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Наказом Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року № 595 затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (далі Інструкція № 595).

Пунктом 8 Інструкції № 595 передбачено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Інструкція № 595 втратила чинність з 16 грудня 2016 року у зв`язку з виданням Міністерством оборони України наказу від 24 жовтня 2016 року № 550, яким затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (далі Інструкція № 595).

Пунктом 8 Інструкції № 550 також, як і пунктом 8 Інструкції № 595, передбачено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Суд встановив, що у 2013 2018 роках позивачу було виплачено грошову допомогу на оздоровлення (у червні 2013 року в розмірі 2469,38 грн, у серпні 2014 року в розмірі 2801,50 грн, у червні 2015 року в розмірі 2469,38 грн, у червні 2016 року в розмірі 5087,88 грн, у червні 2017 року в розмірі 5087,88 грн, у лютому 2018 року в розмірі 5087,88 грн).

З аналізу змісту наявної у матеріалах справи Довідки № 113 від 13 травня 2020 року про заробітну плату, грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , слідує, що до складу місячного грошового забезпечення, з якого позивачу здійснено обчислення грошової допомоги на оздоровлення, не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою № 889.

Такий висновок суду випливає з того, що розмір виплаченої грошової допомоги на оздоровлення є меншим ніж розмір грошового забезпечення у кожному з місяців її виплати відповідного року, а саме:

- розмір грошового забезпечення у червні 2013 року 2963,25 грн, розмір грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у червні цього ж року 2469,38 грн;

- розмір грошового забезпечення у серпні 2014 року 3951,00 грн, розмір грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у серпні цього ж року 2801,50 грн;

- розмір грошового забезпечення у червні 2015 року 3951,00 грн, розмір грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у червні цього ж року 2469,38 грн;

- розмір грошового забезпечення у червні 2016 року 8140,60 грн, розмір грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у червні цього ж року 5087,88 грн;

- розмір грошового забезпечення у червні 2017 року 8140,60 грн, розмір грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у червні цього ж року 5087,88 грн;

- розмір грошового забезпечення у червні 2018 року 8140,60 грн, розмір грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у червні цього ж року 5087,88 грн.

Таким чином, доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували те, що військова частина НОМЕР_1 при нарахуванні позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2018 роки не включила до складу грошового забезпечення, з якого вона нараховується, щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою № 889, а додана позивачем до позовної заяви довідка про нараховане грошове забезпечення, яка видана військовою частиною НОМЕР_1 , не підтверджує вказаної обставини, а свідчить лише про виплату позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2018 роки, суд відхиляє.

У аспекті цього суд зазначає, що за змістом частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідач, стверджуючи про те, що позивач не довів факту невключення до складу місячного грошового забезпечення, з якого йому здійснено обчислення грошової допомоги на оздоровлення, щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889, не надав суду жодних доказів, які б підтверджували його доводи.

Водночас відповідач не був позбавлений можливості на спростування доводів позивача та на підтвердження правомірності своїх дій подати відповідні розрахунки сум грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої позивачу у 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роках, тим самим спростувавши або ж підтвердивши наявність відповідного спору між учасниками цих правовідносин.

Оцінюючи правомірність дій відповідача щодо невключення до складу місячного грошового забезпечення, з якого позивачу здійснено обчислення грошової допомоги на оздоровлення, щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889, суд виходить з наступних мотивів.

Системний аналіз наведених вище норм вказує, що структура грошового забезпечення військовослужбовців визначена законом, а тому не може бути звужена нормами підзаконних нормативно-правових актів.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

22 вересня 2010 року Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі органів виконавчої влади, видав Постанову № 889, якою з 01 жовтня 2010 року установив щомісячну додаткову грошову винагороду. Як слідує зі змісту подальших змін до цієї постанови, перелік військовослужбовців та інших осіб, яким відповідно до пункту 1 цієї постанови встановлювалася винагорода, розширено.

Зі змісту Постанови № 889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.

Віднесення зазначеної винагороди до щомісячних видів грошового забезпечення також підтверджено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17.

Як підтверджується матеріалами справи, додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, виплачувалась позивачу з січня 2013 року по березень 2018 року кожного місяця, що свідчить про її систематичний, а не одноразовий характер.

Таким чином, у спірному випадку, щомісячна додаткова грошова винагорода не може вважатися одноразовою та має бути включена до складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова допомога на оздоровлення.

Водночас суд відзначає, що встановлення підзаконним нормативно-правовим актом порядку та умов виплати щомісячної додаткової грошової винагороди не може звужувати чи заперечувати права на отримання такої винагороди, встановленого актом вищої юридичної сили.

Ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.

Ураховуючи правове регулювання спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону № 2011 та Постанови № 889, а не Інструкцій № 595 та № 550.

Така ж правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17.

Беручи до уваги викладене у сукупності, суд доходить висновку, що відповідач протиправно не включив до складу місячного грошового забезпечення позивача, з якого здійснено нарахування грошової допомоги на оздоровлення у 2013 2018 роках щомісячної додаткової грошової винагороди, що передбачена Постановою № 889.

Водночас у межах спірних правовідносин суд не здійснює розрахунку розміру недоплаченої позивачу суми грошової допомоги на оздоровлення у 2013 2018 роках, оскільки вчинення таких дій належать до дискреційних повноважень військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач проходив військову службу. Суд лише констатує, що суми щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, повинні включатися до складу місячного грошового забезпечення, з якого позивачу нараховувалась та виплачувалась у 2013 2018 роках грошова допомога на оздоровлення і дії відповідача щодо їх невключення є протиправними. Тому суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роки в сумі 12615,33 грн.

Зважаючи на наведене, суд уважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково у такий належний спосіб: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, до складу місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась у 2013 2018 роках грошова допомога на оздоровлення, та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення, виплачену у 2013 2018 роках, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум.

За змістом частини першої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом правил статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 992,40 грн. Ураховуючи часткове задоволення позову судом, за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 744,30 грн сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання протиправними дій, стягнення грошової допомоги на оздоровлення задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, до складу місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась у 2013 2018 роках грошова допомога на оздоровлення.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення, виплачену у 2013 2018 роках, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 744,30 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 20 квітня 2023 року.

Суддя Клименко О.М.