Справа № 240/7965/21
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2023-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/7965/21 Головуючий у І інстанції: Черняхович І.Е.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

19 квітня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Гонтарука В. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію та середній заробіток за весь час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати 12 грудня 2012 року при звільненні грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012 у розмірі 8355,63 гривень;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки з 13.12.2012 по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки за період з 30.12.2019 по 29.10.2020 у розмірі 305862,70 гривень.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року позов задоволено частково.

А саме, суд:

- визнав протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати ОСОБА_1 , при звільненні її з посади помічника-консультанта народного депутата України, грошової компенсації за невикористану в період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012 щорічну основну відпустку тривалістю 53,5 календарних дні;

- зобов`язав Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану в період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України з 01.03.2011 по 12.12.2012 щорічну основну відпустку тривалістю 53,5 календарних дні;

- зобов`язав Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 77199,75 грн за час затримки з 30.08.2019 по 29.10.2020 виплати їй грошової компенсації за невикористану в період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України з 08.12.2014 по 29.08.2019 щорічну основну відпустку.

В задоволені решти позовних вимог судом першої інстанції відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким позовну заяву в цій частині залишити без розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

При цьому, доводи апеляційної скарги фактично дублюють доводи апелянта, що були ним відзначені у відзиві на позовну заяву.

Позивач, використавши право подання письмового відзиву на апеляційну скаргу, проти доводів відповідача заперечила та просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 17 березня 2011 року №1346 позивача з 01 березня 2011 року було зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України "Про державну службу". Крім того, вказаним розпорядженням позивачу був присвоєний сьомий ранг державного службовця.

Згідно розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 12.12.2012 №5205 "Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України VІ скликання" позивача було звільнено із займаної посади 12 грудня 2012 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України). Крім того, вказаним розпорядженням було передбачено провести позивачу виплату компенсації за невикористану основну відпустку тривалістю 53,5 календарних днів в межах наявної економії фонду оплати праці народного депутата України.

У зв`язку з тим, що вищезазначена грошова компенсація за невикористану нею за період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012 відпустку їй виплачена не була, позивач звернулась до Апарату Верховної Ради України із відповідною заявою від 16.03.2021 (реєстраційний №101154/446966).

Листом від 12.04.2021 №15/26-2021/124135 Апарат Верховної Ради України повідомив позивача про неможливість здійснення виплати їй компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, зазначивши при цьому, що всі виплати помічникам-консультантам здійснюється тільки у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів. На момент звільнення (станом на 12.12.2012) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України Рудченка М.М. було недостатньо для здійснення виплати компенсації за невикористану відпустку.

Вважаючи бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати їй при звільненні грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки протиправною, а свої права порушеними, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з часткової доведеності позивачем власних вимог, а отже наявності підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким чином, в даному випадку, суд апеляційної інстанції надає оцінку виновкам суду першої інстанції лише в частині задоволених вимог.

Переглядаючи зазначене рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені Законом України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року №2790-XII (далі - Закон № 2790-XII) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (далі - Положення №379/95-ВР).

Частиною першою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Частиною першою статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до частини третьої вказаної статті помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення № 379/95-ВР персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Згідно з пунктом 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 № 769 (далі - Положення № 769) Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Приписи підпункту 23 пункту 7 розділу ІІІ Положення №769 визначають, що у сфері організаційного забезпечення діяльності Верховної Ради України Апарат організовує та здійснює роботу з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України і помічників-консультантів народних депутатів України.

З аналізу норм права, колегія суддів звертає увагу, що саме на Апарат Верховної Ради України покладені повноваження як кадрового, так і фінансового забезпечення помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, і саме Апарат Верховної Ради України здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам, а народні депутати України здійснюють виключно визначення кількості помічників-консультантів, з огляду на розмір загального фонду, які встановлюються для оплати праці, та розподіл (а не виплату) їх місячного фонду заробітної плати.

До того ж, частина шоста статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" не покладає на народного депутата України такого обов`язку саме з виплати заробітної плати та інших виплат помічникам-консультантам.

В призмі викладеного, колегія суддів резюмує, що вищезазначені норми права спростовуються твердження апелянта про те, що всі виплати здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів.

Отже, враховуючи наведені норми права, а також те, що позивач була прийнята та звільнена із посади помічника-консультанта народного депутата України саме розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач перебувала у трудових відносинах саме із відповідачем у даній справі - Апаратом Верховної Ради України.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року по справі № 757/9144/16-ц та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Частиною 3 ст. 1.1 Положення № 379/95 про помічника-консультанта народного депутата України, передбачено, що помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Згідно зі ст. 3.1 Положення № 379/95 персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Частиною 5 ст. 4.4 Положення № 379/95 встановлено, що помічник-консультант народного депутата України на початку кожного календарного року попередньо погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та додаткової відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України або керівника виконавчого комітету відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до яких він прикріплений за заявою народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування.

Отже, усі виплати які виникають з трудових правовідносин, в тому числі й матеріальна допомога на оздоровлення та грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, здійснюються Апаратом Верховної Ради України з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.

Судом першої інстанції встановлено, а відповідачем не спростовано, що в даному випадку відповідачем не виплачено позивачу в повному обсязі компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки з покликанням на відсутність обов`язку щодо виплати спірних сум, оскільки, всі виплати здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників - консультантів.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 24 Закону України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (надалі - Закон № 504/96-ВР) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Наведені положення частини першої та четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої та четвертої статті 83 КЗпП.

Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Отже, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.

В той же час, апелянт відзначає, що на момент звільнення економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 , було недостатньо для здійснення виплати позивачу компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в повному обсязі.

Таким чином, всупереч вищенаведеним законодавчим приписам, при звільненні позивачу не було здійснено виплату компенсації за невикористану відпустку, що свідчить про порушення її гарантованих Конституцією майнових прав на оплату праці, та наявність підстав для виплати відповідних коштів відповідачем, на фінансовому забезпеченні якого і перебувала позивач.

Колегія суддів наголошує на тому, що обмежене фінансування державних органів жодним чином не впливає на наявність чи відсутність в особи права на отримання гарантованої законом виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні, у тому числі з посади помічника-консультанта народного депутата України.

Виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та КЗпП України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що посилання апелянта на відсутність бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України є безпідставним.

Нормами Закону України «Про статус народного депутата України» визначено право народного депутата України визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте, не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом.

Отже, чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.

Відтак, з огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України грошової компенсації за невикористану за період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012 щорічну основну відпустку тривалістю 53,5 календарних дні, а тому бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати їй при звільненні цієї грошової компенсації є протиправною.

Щодо доводів апелянта про безпідставність задоволення вимог щодо зобов`язання Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки за період з 30.12.2019 по 29.10.2020, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, в період з 08.12.2014 по 29.08.2019 позивач працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIІІ скликання ОСОБА_3 на постійній основі за строковим трудовим договором. У зв`язку з достроковим припиненням повноважень Верховної Ради України VІI скликання, позивача, на підставі відповідного розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 27.08.2019 №1305-к, було звільнено з 29.08.2019 із вказаної посади.

Водночас, 29.08.2019 - в день звільнення, позивачу не була виплачена грошова компенсація за невикористану в період роботи з 08.12.2014 по 29.08.2019 щорічну основну відпустку, у зв`язку з чим позивач зверталась до суду.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 у справі №240/471/20 позовні вимоги було задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати ОСОБА_1 при її звільненні грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки, а також зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 112 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.

На виконання вищезазначеного судового рішення Апарат Верховної Ради України нарахував позивачу грошову компенсацію за 112 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 77184,80 гривень (а.с.26, 27). Відповідно до виписки по картковому рахунку позивача, вказана грошова компенсація в 62133,76 гривень (з урахуванням утриманих податків та зборів) була перерахована Апаратом Верховної Ради України на картковий рахунок позивача 30.10.2020 (а.с.28).

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Системний аналіз вищевказаних норм свідчить про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Оскільки, саме з вини Апарату Верховної Ради України не було проведено з позивачем повного розрахунку при звільненні, а саме 29.08.2019, що підтверджується рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 у справі №240/471/20, та зазначена виплата мала місце лише 30.10.2020 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача, то колегія суддів, також, погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки з 30.08.2019 по 29.10.2020 виплати їй грошової компенсації за невикористану в період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України з 08.12.2014 по 29.08.2019 щорічну основну відпустку.

При цьому, судова колегія не надає оцінку розміру присудженої на користь позивача суми середнього заробітку за вказаний період, оскільки дане питання не є предметом апеляційного оскарження в межах даної справи.

Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, то надаючи оцінку останнім, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Однак, в даному випадку, спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону, а тому відсутні підстави для застосування у даних правовідносинах ч. 1 ст. 233 КЗпП.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, у постанові від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19, у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факт порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Як засвідчується матеріалами справи, позивач звернулась до суду з даним позовом 29.04.2021 року (а.с. 52) після отримання листа відповідача від 12.04.2021 №15/26-2021/124135 про відмову у здійсненні виплати їй компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012.

Тому, в даному випадку, позивачем дотримано місячний строк звернення до суду з даним позовом.

Стосовно ж вимог позивача про нарахування та виплату на її користь середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки за період з 30.12.2019 по 29.10.2020, судова колегія приходить до наступних висновків.

Як зазначалося вище, 29.08.2019 - в день звільнення позивача не була виплачена грошова компенсація за невикористану в період роботи з 08.12.2014 по 29.08.2019 щорічну основну відпустку та остаточний розрахунок проведено 30.10.2020 року, проте до суду з цим позовом позивач звернувся лише 29.04.2021 року, тобто більш як через місяць після отримання належних останній коштів в рахунок невиплачених сум грошової компенсації за невикористану в період роботи з 08.12.2014 по 29.08.2019 щорічну основну відпустку і відповідної відмови.

Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить до переконання про необхідність залишення позову в цій частині без розгляду, а також зауважує що позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду з даною вимогою.

Колегія суддів зауважує, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

У силу п.2 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію та середній заробіток за весь час затримки розрахунку скасувати в частині зобов`язання Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 77199,75 грн за час затримки з 30.08.2019 по 29.10.2020 виплати їй грошової компенсації за невикористану в період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України з 08.12.2014 по 29.08.2019 щорічну основну відпустку.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

В решті рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Гонтарук В. М.