Справа № 260/5206/22
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

20 березня 2023 року м. Ужгород№ 260/5206/22
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.,

при секретарі Пшевлоцька К.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 , представник - Матіко Р.І.,

відповідача: Військова частина НОМЕР_1 , представник - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошується вступна та резолютивна частини Рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 30 березня 2023 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , якою просить суд, із врахуванням уточненої позовної заяви від 26 грудня 2022 року:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративо-господарської діяльності) від 17.08.2022 року №297 "Про призначення службового розслідування по факту нез`явлення з лікувального закладу до військової частини солдата ОСОБА_1 ";

- поновити виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 ;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 457980,64 грн. невиплаченого грошового забезпечення;

- стягнути судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 09.03.2022 р. на підставі указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 р. призваний у Збройні Сили України за загальною мобілізацією.

Позивач прийняв військову присягу 11.03.2022 р. у військовій частині НОМЕР_1 та зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 на посаду водія, ВОС 790037.

Згідно з Довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 21.09.2022 р. №193 внаслідок ракетного обстрілу близько 16 години 25 хвилин 15.05.2022 року в населеному пункті Бахмутське Донецької області при здійсненні солдатом ОСОБА_1 заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій області одержав поранення, а саме: вибухову травму, ЗЧМТ, струс головного мозку, акубаротравму. Поранення отримано за обставин, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

20.05.2022 р. позивач перебував у стаціонарі у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) до 27.05.2022 p., що підтверджується Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1089.

Був направлений до пункту постійної дислокації військової частини з подальшим проходженням ВЛК. Скерований до Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна лікарня імені Андрія Новака» Закарпатської обласної ради, де 01.06.2022 р. був оглянутий та госпіталізований у неврологічне відділення для подальшого консервативного лікування.

Після виписки позивача було доставлено швидкою медичною допомогою у психіатричне відділення КНП «Хустська ЦЛ ім. ОСОБА_3 », де лікувався з 01.07.2022 р. по 10.07.2022 р. з діагнозом «Післятравматичний стресовий розлад, затяжний перебіг з депресивним синдромом, суїцидальними думками». Для подальшого лікування направлений до психіатричного відділення «Закарпатського обласного медичного центру психічного здоров`я та медицини залежностей» Закарпатської обласної ради, де був госпіталізований 12.07.2022 р.

Відповідно до Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1007 позивачу встановлений діагноз: «F06.3 Стан після мінно-вибухової травми (15.05.2022 p.), акубаротравми, ЗЧМТ, струсу головного мозку з стійким цефалгічним синдромом, вестибуло-атактичним синдромом, астено-вегетативним синдромом, важким депресивним епізодом, гострою двобічною нейросенсорною приглухуватістю І ст.». Рекомендовано проходження ВЛК. Виписаний 09.08.2022 р.

10 серпня 2022 pоку позивач з`явився до пункту постійної дислокації військової частини, що може бути підтверджено відомостями з журналу відвідувань на військової частини.

Позивач зазначає, що стан його здоров`я не покращився, у зв`язку з чим він написав рапорт від 10.08.2022 р., однак, у військовій частині відмовилися підписувати цей рапорт за відсутності командира частини та спрямували позивача до Сумської області, де на той момент перебувала основна частина його підрозділу. В той же день, позивач надіслав цей рапорт за допомогою месенджера «Viber» в.о. командира свого підрозділу.

Позивач вважає, що після виписки 09.08.2022 р. вже наступного дня прибув до військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується журналом відвідуваності з КПП військової частини, знімками екрана, а також може підтвердитися свідками, які в той день були присутні у військовій частині та бачили позивача.

11.08.2022 р. позивач не зміг відбути до Сумської області через складнощі з транспортним сполученням. Вранці 12.08.2022 р. через різке погіршення стану здоров`я позивачу викликали швидку медичну допомогу, після чого він був доставлений до «Закарпатського обласного медичного центру психічного здоров`я та медицини залежностей» Закарпатської обласної ради, що підтверджується супровідним листком та талоном до супровідного листка.

Як зазначили у Консультаційному висновку спеціаліста від 12.08.2022 р. позивача переведено на стаціонарне лікування у психіатричному відділенні КНП з 12.08.2022 р.

Однак, позивачу з вересня 2022 р. перестали виплачувати грошове забезпечення,

У відповіді військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2022 р. №851 на адвокатський запит було надано копію довідки про суми нарахованих коштів позивачу, а також повідомлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.08.2022 р. №297 призначено службове розслідування по факту нез`явлення з лікувального закладу до військової частини позивача.

Згідно з п.3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.08.2022 р. №297 «Про призначення службового розслідування по факту нез`явлення з лікувального закладу до військової частини солдата ОСОБА_1 » позивачу призупинено виплату грошового забезпечення з 10.08.2022 р. до дня його повернення у військову частину НОМЕР_1 та завершення службового розслідування.

Позивач вважає Наказ №297 незаконним та таким, що підлягає скасуванню, окрім того, вважає що йому незаконно призупинили та не відновили виплату грошового забезпечення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд такі задовільнити у повному обсязі.

Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначені позовні вимоги вважає не вмотивованими, не обґрунтованими а підстави позову та доводи викладені в позові на їх обґрунтування такими, що не підтверджують протиправність оскаржуваного наказу та зокрема зазначає, що оскаржуваний наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 17.08.2022р. №297 «Про призначення службового розслідування по факту нез`явлення з лікувального закладу до військової частини солдата ОСОБА_1 » був виданий на підставі рапорту т.в.о. командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_4 від 12.08.2022 р., згідно якого стало відомо про факт нез`явлення з лікувального закладу водія відділення снайперів роти вогневої підтримки солдата ОСОБА_1 .

Так, в рапорті було зазначено, що солдат ОСОБА_1 10.08.2022 р. повідомив командира, що був виписаний із стаціонарного лікування КНП «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей» після лікування. Після цього йому було наказано прибути в в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 для подальшого проходження служби, однак 12.08.2022. ОСОБА_1 повідомив, що у нього погіршився стан здоров`я, він викликав швидку допомогу, та без відповідного направлення ліг на стаціонарне лікування в вищезазначений медичний центр.

Позивач, будучи виписаним з лікувального закладу до обіду 09.08.2022 р. мав повідомити в той же день свого безпосереднього командира придбати квитки для проїзду до місця тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , повідомити про намір повернутися у військову частину для подальшого несення служби чи для отримання від медичного пункту військової частини НОМЕР_1 направлення на проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення придатності для подальшого проходження служби, на яке він мав підстави згідно зазначеної вище виписки, пунктом 3 якої рекомендовано «проходження BJIK». Лише на наступний день він зв`язався зі своїм непрямим командиром - тво командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_4 , який, зрозумівши ситуацію, віддав йому наказ прибути у в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 для подальшого проходження служби. Навіть отримавши такий наказ, солдат ОСОБА_5 не вжив заходів щодо прямування у місце тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , не придбав проїзний документ, а лише 12.08.2022 р. перебуваючи в Закарпатській області, повідомив старшого лейтенанта ОСОБА_4 про те, що у нього погіршився стан здоров`я і він викликав швидку допомогу.

Позивач в позові стверджує, що 11.08.2022р не зміг вибути до Сумської області через складнощі з транспортним сполученням, однак ніякими доказами наведене не підтверджує.

Дії позивача щодо з`явлення в пункт постійної дислокації в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 ніяким чином не спростовують його неправомірну поведінку так як він знав місце тимчасової дислокації в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 та отримав наказ командира з`явитеся саме в місце тимчасової дислокації в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , де б він мав змогу у законний спосіб отримати направлення на проходження ВЛК з метою дійсного визначення його придатності за станом здоров`я для подальшого проходження військової служби.

Посилання представника позивача на реєстрацію солдата ОСОБА_1 в журналі відвідування військової частини вважає некоректним, адже військова частина є режимним об`єктом, куди допускається лише офіцерський, сержантський та особовий склад підрозділів, які саме там несуть службу. Відвідувачі у військову частину без перепустки не допускаються і такий журнал відвідувачів, відповідно, не ведеться. Солдат ОСОБА_1 не будучи прикомандированим до пункту постійної дислокації в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) має місце служби в своєму підрозділі - роті вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , яка на той час (серпень місяць 2022 р.) і на даний час тимчасово дислокується в Сумській області, виконуючи бойове завдання.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив, щодо задоволення позовних вимог та просив суд відмовити позивачу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 12 серпня 2022 року т.в.о. командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_4 звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , яким повідомив, що солдат ОСОБА_1 10 серпня 2022 року повідомив, що був виписаний із стаціонарного відділення КНП «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей», після чого отримав наказ прибути до в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 для подальшого проходження служби. Однак 12.08.2022 року повідомив, що у нього погіршився стан здоров`я ,він викликав швидку допомогу і ліг на стаціонарне лікування.

На підставі вищезгаданого рапорту, 17 серпня 2022 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ №297 "Про призначення службового розслідування по факту нез`явлення з лікувального закладу до військової частини солдата ОСОБА_1 ", яким було розпочато службове розслідування.

Згідно п.3 Наказу №297 було призупинено виплату грошового забезпечення з 10.08.2022р. до дня його повернення у військову частину НОМЕР_1 та завершення службового розслідування.

Позивач вважає Наказ №297 незаконним та таким, що підлягає скасуванню, що слугувало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Дисциплінарний Статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (надалі Дисциплінарний Статут ЗСУ) визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Згідно ч.1 ст.1 Дисциплінарного Статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Відповідно до ч.6 ст.5 Дисциплінарного Статуту ЗСУ право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (надалі Статут ВС ЗСУ) визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.

У пункті 1 розділу ''Загальні положення'' Статуту ВС ЗСУ визначено, що Збройні Сили України - військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

Відповідно до п.12 розділу ''Загальні обов`язки військовослужбовців'' Статуту ВС ЗСУ про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Як свідчать дані рапорту т.в.о. командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_4 від 12.08.2022 р., солдат ОСОБА_1 10.08.2022 р. повідомив командира, що був виписаний із стаціонарного лікування КНП «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей» після лікування, у зв`язку з чим йому було наказано прибути в в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 для подальшого проходження служби, однак ОСОБА_1 до в/ч не прибув.

Відповідно до п.84-85 Дисциплінарного статуту ЗСУ прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.08.2022 року №297 призначено службове розслідування по факту нез`явлення з лікувального закладу до військової частини солдата ОСОБА_1 . Вказаний наказ є актом індивідуальної дії.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для скасування наказу про проведення службового розслідування, оскільки за вказаних підстав він винесений відповідно до вимог закону та фактично був виконаний, з огляду на проведення службового розслідування.

При цьому, судом враховано, що ст.55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Пунктом 19 ч.1 ст.4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Індивідуальні акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє ці акти від нормативних, є їх правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їх конкретність, а саме чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративних правовідносин, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, індивідуальних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 09.04.2019 у справі №9901/611/18 та від 18.09.2019 у справі №9901/801/18.
Рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.10.2019 у справі №813/38/16, від 27.02.2020 у справі №440/569/19.
Окрім того, в абз.4 п.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що "… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію".

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акта індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію.

У контексті спірних відносин суд зауважує, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 №297 від 17.08.2022 року, яким призначено проведення службового розслідування відносно ОСОБА_1 , є індивідуальним правовим актом, що вичерпав свою дію фактом приведення такого розслідування шляхом складення відповідного акту службового розслідування від 05.02.2023 року та винесенням наказу командира в/ч № НОМЕР_1 від 05.02.2023 №70, яким ОСОБА_1 за порушення Дисциплінарного статуту ЗСУ та Статуту внутрішньої служби ЗСУ, у зв`язку із самовільним залишенням частини притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено сувору догану.

Як наслідок, визнання протиправним дій щодо винесення наказу про призначення службового розслідування від 17.08.2022 року №297, який є індивідуальним правовим актом, що вичерпав свою дію, не призведе до відновлення попереднього становища позивача, оскільки, як зазначено вище, службове розслідування вже було проведено та за його результатом позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

При цьому суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява №387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині протиправності дій відповідача щодо складання наказу про призначення службового розслідування задоволенню не підлягають.

Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене право, тобто відповідне порушення, на момент звернення до суду, суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи.

Щодо позовних вимог про поновлення виплати грошового забезпечення та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 457980,64 грн. невиплаченого грошового забезпечення, суд зазначає наступне.

Згідно пункту 4 Наказу командира в/ч № НОМЕР_1 від 05.02.2023 №70, було зобов`язано ТВО помічника командира військової частини НОМЕР_1 з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби старшому сержанту ОСОБА_6 відповідно до вимог пункту 5 розділу 16 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 07 червня 2018 року № 260 водію відділення снайперів роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 , враховуючи, що п.3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.08.2022 р. №297 призупинено виплати грошового забезпечення з 10.08.2022 р. до дня його повернення у військову частину НОМЕР_1 та завершення службового розслідування, а окремі періоди перебування солдата ОСОБА_1 підтверджені перебуванням на стаціонарному лікуванні, забезпечити оплатою наступних періодів такими виплатами: з 12.08.2022 р. по 21.09.2022 р. (включно) - 41 день підлягає виплаті грошове забезпечення без виплати премії та додаткової винагороди. Забезпечити оплату грошового забезпечення без виплати премії та додаткової винагороди за такі дні: 06.10.2022 p., 13.10.2022 p. та 24.10.2022 p.

Суд зазначає, що у зв`язку з закінченням службового розслідування, позивачу було поновлено виплату грошового забезпечення, а також зобов`язано виплатити грошове забезпечення за 41 день без виплати премії та додаткової винагороди.
У зв`язку з тим, що позивачем не оскаржувалось вищезгаданий наказ, за наслідками службового розслідування, а судом підчас розгляду даної справи не було встановлено порушення права позивача на отримання грошового забезпечення, відтак позовна вимога в частині стягнення 457980,64 грн. задоволенню не підлягає.

Закріплений у ч.1 ст.9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене, суд зазначає, що позивачем не було доведено протиправність оскаржуваного наказу, натомість відповідачем було доведено правомірність своїх дій, відтак позовна заява задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позова ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк