Справа № 640/10885/21
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2023-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання дій протиправними, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому просив:

- скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про скасування громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну від 01.10.2019 року;

- скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20.01.2021 року про відмову в оформленні (видачі) громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатом розгляду заяви від 30.12.2020 року;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області здійснити оформлення та видачу громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 25-річного віку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідачами не надано інформації щодо того: які саме неправдиві відомості були надані громадянином Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , що стали підставою для скасування дозволу на імміграцію; не надано інформації про чіткі (детальні) підстави скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ; не надано обґрунтованого висновку або подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", виданого громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 у відповідності до п. 22 Постанови Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про скасування громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну від 01.10.2019.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20.01.2021 року про відмову в оформленні (видачі) громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатом розгляду заяви від 30.12.2020 року.

Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області здійснити оформлення та видачу громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 25-річного віку.

Стягнуто на користь громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн (дев`ятсот вісім гривень) та витрати на надання професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 5000 грн (п`ять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області.

Стягнуто на користь громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1816 грн (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень) та витрати на надання професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 5000 грн (п`ять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області.

У задоволенні клопотання про встановлення судового контролю відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повторно подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну прийнято у відповідності до норм чинного законодавства.

Крім того, на переконання ГУ ДМС в Одеській області зобов`язання відшкодування витрат на послуги з надання професійної правничої допомоги в розмірі 5000 грн є необґрунтованою та безпідставною.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, що його стосується, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Азербайджан.

27.10.2011 Відділом ВГІРФО УМВС України в Одеській області було складено висновок про документування громадянина Азербайджану ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання у зв`язку з тим, що його батько громадянин Азербайджану ОСОБА_3 , 1960 року народження, має посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 видану 03.11.2004 ВГІРФО УМВС України в Одеській області та постійно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

27.10.2011 Відділом ВГІРФО УМВС України в Одеській області було видано Позивачу Дозвіл на імміграцію в Україну № 22/335311.

31.10.2011 Відділом ВГІРФО УМВС України в Одеській області ОСОБА_1 було видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 терміном дії безстроково.

20 січня 2015 року Солом`янським РВ ГУ МВС України в м. Києві зареєстровано місце проживання Позивача за адресою: АДРЕСА_2 .

22 березня 2019 року Позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою, в якій просив здійснити йому обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні № НОМЕР_3 у зв`язку з досягненням 25-річного віку. Позивачем до заяви було надано всі документи, визначені законодавством та сплачено необхідні платежі.

Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області заяву про обмін посвідки на постійне проживання в Україні та документи Позивача було прийнято та надіслано запит до Головного управління ДМС в Одеській області, за місцем отримання іноземцем дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

За інформацією наданою Головним управлінням ДМС в Одеській області було встановлено, що за даними баз Реєстру, іноземець не мав підстав для отримання дозволу на імміграцію та оформлення посвідки на постійне проживання.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 25.04.2019 громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні.

31 травня 2019 року представник Позивача, в рамках надання правничої допомоги, звернувся до Державної міграційної служби України із адвокатським запитом № 1441, яким просив надати інформацію на підставі чого ОСОБА_1 , було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання та надати належним чином завірену копію матеріалів міграційної справи ОСОБА_1 .

Державна міграційна служба України листом від 10.06.2019 № 8-4548/2-19, наданим на адвокатський запит № 1441 від 31.05.2019, зазначила, що ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання у зв`язку із тим, що за даними баз Реєстру, іноземець не мав підстав для отримання дозволу на імміграцію та оформлення посвідки на постійне проживання та матеріали міграційної справи громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 знаходяться в Головному управлінні ДМС в Одеській області.

Вважаючи таке рішення Головного управління ДМС в Одеській області необґрунтованим, позивач оскаржив його до адміністративного суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року, яке набрало законної сили 24 листопада 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 25.04.2019 року про відмову в оформленні (видачі) громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , посвідки на постійне проживання в Україні.

Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області здійснити оформлення та видачу громадянину Азербайджанської Республіки, ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 25-річного віку за заявою від 22.03.2019 року.

30.12.2020 Позивач за результатами судового розгляду у справі № 640/17490/19 звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про виконання рішення суду та просив здійснити обмін посвідки на постійне проживання.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20 січня 2021 року № 6386, на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321, відмовлено в оформленні (видачі) такої посвідки.

У відповідь на адвокатський запит, Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області разом з листом від 16.03.2021 року № 01-16/03-2021 направило Позивачу Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 335311 від 01 жовтня 2019 року.

Вважаючи рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 01 жовтня 2019 року № 335311 та рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20 січня 2021 року № 6386 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні, безпідставними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачами не надано будь-яких доказів на підтвердження прийняття рішення на підставі не чинних документів в 2011 році, а також доказів порушення Позивачем норм чинного законодавства при подачі заяви для надання дозволу на імміграцію, оскільки важливим є саме дослідження питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяви 2011 році, а не на момент прийняття висновків Відповідачем.

Таким чином, оскаржувані рішення Відповідачів не відповідають критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для Позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє дітей.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 09.12.2010 року № 1085/2010 створено Державну міграційну службу України, на яку покладено функції з реалізації державної політики з питань громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 405/2011 «Питання Державної міграційної служби України», яким затверджено «Положення про Державну міграційну службу України» визначено, що Міністерству внутрішніх справ України, Міністерству культури України, Державному комітету України у справах національностей та релігій забезпечити належне виконання функцій, які належали названим органам до набрання чинності цим Указом і передаються до повноважень Державної міграційної служби України, до завершення формування системи її органів.

В постанові Кабінету Міністрів України «Про ліквідацію урядових органів» від 28 березня 2011 року № 346 зазначено, що ліквідований Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб МВС України, урядові органи, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень відповідним міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Державної міграційної служби» від 15 червня 2011 року № 658 утворено Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, яке виконує відповідні функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, відмову в його наданні та скасування такого дозволу; оформлення і видачі іноземцям документів для постійного проживання в Україні; реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, веде відповідні реєстраційні обліки.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон 3773-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 3773-VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно зі статтею 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 статті 4 Закону № 3773 встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491-ІІІ).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

- іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

- посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця на постійне проживання в Україні;

- дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно зі статтею 11 Закону № 2491-ІІІ після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 (далі - Порядок № 321).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території (пункт 3 Порядку № 321).

Згідно з пунктом 9 Порядку № 321 оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС.

Пунктом 16 Порядку № 321 встановлено, що документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до пункту 21 Порядку № 321 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32 - 34 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування (пункт 22 Порядку № 321).

Згідно з пунктом 32 Порядку № 321 для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають: 1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України; 2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) копію рішення про надання дозволу на імміграцію; 5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів для оформлення посвідки пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2 і 5 цього пункту.

До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2 і 4 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати.

Пунктом 38 Порядку № 321 встановлено, що рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

Відповідно до пункту 73 Порядку № 321 у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

З аналізу наведених норм Порядку № 321 вбачається, що на територіальні органи, які розглядають питання про видачу посвідки на постійне місце проживання та дозволу на імміграцію, покладено функцію щодо всебічної перевірки документів, наданих заявником.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, у 2011 році Позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» (у зв`язку з тим, що батько заявника є іммігрантом).

Отже, міграційний орган, при прийнятті рішення про надання Позивачу дозволу на імміграцію в Україні та видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України Позивача, та визначених в Законі України «Про імміграцію» підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію Позивачу не виявив, у зв`язку з чим видав посвідку на постійне місце проживання в Україні, що підтверджується дозволом на імміграцію в Україну від 27 жовтня 20011 року.

Як вбачається з висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. Р.Азербайджан ОСОБА_4 разом з дітьми, 04.09.2019 наказом Державної міграційної служби України № 246 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» відповідно до підпунктів 18, 25 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, підпункту 8 пункту 72, абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, посвідка на постійне проживання видана чоловіку заявниці - ОСОБА_3 визнана недійсною. Отже, станом на 01.04.2011 (на день звернення) із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, громадянка Р. Азербайджан ОСОБА_4 разом з дітьми підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідками на постійне проживання не мали.

На підставі вищевикладеного, Відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області, прийнято оскаржуване рішення від 01.10.2019 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Інших підстав, крім посилання на Наказ № 246, Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області ані під час прийняття оскаржуваного рішення, ані в апеляційній скарзі наведено не було.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 червня 2022 року у справі № 640/24319/21, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року, позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано Наказ Державної Міграційної Служби України від 04 вересня 2019 року № 246 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» відносно Громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 , яким скасовано посвідки на постійне проживання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що враховуючи що судовим рішенням, яке набрало законної сили визнано протиправним та скасовано Наказ № 246, позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 01 жовтня 2019 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а вказане рішення - визнанню протиправними та скасуванню, з чим погоджується колегія суддів.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що Відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області, не надано будь-яких доказів на підтвердження прийняття рішення на підставі не чинних документів в 2011 році, а також доказів порушення Позивачем норм чинного законодавства при подачі заяви для надання дозволу на імміграцію, оскільки важливим є саме дослідження питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяви 2011 році, а не на момент прийняття Відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області висновків.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 802/864/16-а.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України.

Щодо оскарження судового рішення в частині, що стосується стягнення на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 5000,00 грн, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 п. 1 частини 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частинами 4, 5 ст. 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

До суду першої інстанції, Позивачем, для підтвердження витрат на правничу допомогу, було подано копії: Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії КС № 8530/10 від 28.11.2019 на 1 арк.; Ордеру про надання правничої (правової) допомоги від 16.04.2021 Серії КС № 785041 на 1 арк.; Договору про надання правової допомоги від 09.03.2021 на 3 арк.; Додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової допомоги від 09.03.2021 на 1 арк.; Додаткової угоди № 2 до Договору про надання правової допомоги від 09.03.2021 на 1 арк.; акта надання послуг від 16.04.2021 № 01 на 1 арк.; звіту про надання правової допомоги згідно Договору про надання правової допомоги від 09.03.2021 на 1 арк.; платіжних доручень від 11 березня 2021 року № В881070171 на 1 арк.; від 13 квітня 2021 року № В881057930 на 1 арк.

Як вбачається з Акта надання послуг від 16 квітня 2021 року № 01, представник Адвокатського об`єднання «Алтекса» - Керуючий партнер Адвокатського об`єднання адвокат Романцова Тетяна Володимирівна надала Позивачу наступні роботи (послуги):

- аналіз документів по справі для формування правової позиції по захисту прав та інтересів Позивача - 1 год;

- підготовка адвокатського запиту Відповідачам поштове оформлення й направлення - 2 год;

- складання адміністративного позову - 5 год;

- складання клопотання про розподіл судових витрат - 1 год;

- формування пакету процесуальних документів та додатків у справі до позовної заяви та клопотання про розподіл судових витрат - 2 год;

- поштове оформлення та відправлення процесуальних документів у справі до суду - 1 год.

Загальна сума за цим Актом надання послуг складає: 40 000,00 гривень.

За правилами ч. 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Вказане правило при вирішені питання про співмірність заявленої до присудження суми витрат на професійну правничу допомогу сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17 (73021615) та від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16 (73356068).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовуюсь при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, п. 30).

Колегія суддів зазначає, що згідно з пунктами 1, 2, 4, 10 частини 3 статті 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 2, 8, 9 КАС України при вирішенні справи, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат вбачається, що суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання та основні засади адміністративного судочинства, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування тощо щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина 1 статті 166 КАС України).

Таким чином, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це, зокрема підтверджується і вимогами частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, витрати на професійну правничу допомогу є витратами, що пов`язані з розглядом справи і такі підлягають розподілу в залежності від результату розгляду справи по суті. Розмір витрат на правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат, зокрема і на правничу допомогу. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області в апеляційній скарзі зазначено, що зобов`язання відшкодування витрат на послуги з надання професійної правничої допомоги в розмірі 5000 грн є необґрунтованими та безпідставними.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 580/6044/21 зазначено, що Відповідачі, як особи, які заперечують зазначений Позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язані навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження своїх доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 340/8537/21, 29 листопада 2022 року у справі № 340/9016/21, 08 грудня 2022 року у справі № 640/9945/19,

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що Позивачем подано документи в підтвердження понесених витрат та розрахунок таких витрат, проте Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом у даній адміністративній справі робіт.

Як зазначено Верховним судом в постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 420/1109/20 визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу дійшов обґрунтованого висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та об`ємом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом. Таким чином, суд першої інстанції вважав за потрібне присудити за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області понесені Позивачем витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн., з чим погоджується колегія суддів.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у відзиві на позовну заяву, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області не містить.

Положеннями ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області частині постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування у вказаній частині не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в зазначеній частині - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко