Справа № 593/831/22
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2023-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 593/831/22 пров. № А/857/5176/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Большакової О.О., Мікули О.І.,

за участю секретаря судового засідання Юрченко М.М.,

представника позивача Шевчука В.О.,

розглянувши у судовому засіданні (в режимі відеоконференції) в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції Німко Н.П.,

час ухвалення рішення 17:44:30,

місце ухвалення рішення м. Бережани,

дата складання повного тексту рішення 03 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

08 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції у Рівненській області Департаменту патрульної поліції, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 5660623 від 24 липня 2022 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 121, ч. 1 ст. 126 КУпАП.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 24 липня 2022 року близько 00:00 год у м. Сарни Рівненської області, повертаючись додому, він керував автомобілем УАЗ 452Д з номерним знаком НОМЕР_1 . В той час його зупинили працівники поліції, повідомили, що він керує транспортним засобом у період дії комендантської години у воєнний час та попросили пред`явити документи водійське посвідчення та документи на авто. Перевіривши документи, поліцейський сказав, що на транспортний засіб немає документу про технічний огляд, на що він пояснив, що даний автомобіль він цього ж дня 24 липня 2022 року придбав у Сарненському районі у фізичної особи, анкетних даних якої не пам`ятає, за суму 1200-1250 доларів. Таке авто він придбав для власних потреб, не для заробітку, а тому вважав, що технічний огляд не потрібен. Окрім цього, він є інвалідом війни та учасником бойових дій, а тому має пільги щодо оформлення технічного огляду та полісу страхування. Проте, постановою серії ЕАР № 5660623 від 24 липня 2022 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 та ч. 3 ст. 121 КУпАП із накладенням стягнення у виді штрафу в розмірі 425,00 грн. Вважає таку постанову незаконною, оскільки єдиним доказом вчинення адміністративного правопорушення є сама оскаржувана постанова, відомостей про наявність будь-яких доказів постанова не містить. Вказує, що сержант поліції не вправі був його зупиняти і перевіряти наявність полісу обов`язкового страхування цивільної відповідальності, бо не було ДТП, протокол щодо порушень ПДР не складався, а відтак були відсутні підстави для притягнення до відповідальності. Також зазначає, що вантажопідйомність автомобіля до 800 кг і він вважає такий транспортний засіб легковим, а не вантажним, тому відсутній обов`язок проходження ним технічного огляду. Вказує, що власником такого транспортного засобу він не є, довіреності від власника на такий автомобіль він не має, в його розпорядженні є лише технічний паспорт на автомобіль, що дає йому законні підстави використувати даний транспортний засіб, а також продавати його.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не додав до матеріалів справи доказів належності (володіння на праві власності чи на будь-якій іншій правовій підставі) йому транспортного засобу УАЗ 452 Д, а відтак на нього не поширюються пільги, передбачені пунктом 13.1 ст.13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку про правомірність дій поліцейського в частині винесення оскаржуваної постанови за ч. 1 ст. 126 КУпАП. УАЗ 452 Д вантажний автомобіль підвищеної прохідності, призначений для експлуатації на всіх дорогах, вантажопідйомністю до 0,8 т. Відтак, з огляду на положення ст. 35 Закону України «Про дорожній рух» належить до вантажних автомобілів вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них, а, отже, підлягає обов`язковому технічному контролю кожні 2 роки. Відповідно до даних з бази Національної автоматизованої інформаційної системи (НАІС) обов`язковий технічний контроль вищезазначеного транспортного засобу не проходився. З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції вважав, що доводи позивача є безпідставними та спрямованими на уникнення від адміністративної відповідальності.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що посилання відповідача на підставу зупинки транспортного засобу порушення комендантської години, не відповідає підставам для зупинки транспортних засобів, передбачених у ЗУ «Про Національну поліцію». Вказує, що працівники поліції незаконно та безпідставно зупинили автомобіль під його керуванням, і зважаючи на такі незаконні дії працівників поліції, всі подальші їх дії були незаконними («доктрина плодів отруйного дерева»). Звертає увагу на те, що є інвалідом війни, а тому звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Зазначає, що за офіційним тлумаченням положень пункту 13.1 статті 13 в Рішенні Конституційного Суду №7-рп/2014 від 23 грудня 2014 року транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам І групи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі. Вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що УАЗ 452Д вантажний автомобіль підвищеної прохідності, призначений для експлуатації на всіх дорогах, вантажопідйомністю до 0,8 т, зроблений без посилання на будь-які докази.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, в своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, з постанови серії ЕАР № 5660623 від 24 липня 2022 року про притягнення до адміністративної відповідальності слідує, що 24 липня 2022 року о 23 год. 46 хв по вулиці Белгородська в м. Сарни, ОСОБА_1 керував транспортним засобом УАЗ 452 Д, номер НОМЕР_1 , що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, та не мав діючого полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чим порушив пункт 31.3.б, 2.1.г ПДР. Тим самим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене, ч. 3 ст. 121, ч. 1 ст. 126 КУпАП. Цією постановою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно із ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

В свою чергу, згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.

Статтею 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача.

Зазначена норма вказує на те, що саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок по доведенні правомірності своїх дій/рішень. При цьому суб`єкт владних повноважень при винесенні постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності має чітко дотриматися вимог КУПАП.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП розгляд справ про правопорушення, передбачені зокрема ч. 2 ст. 122 цього Кодексу, покладено на органи внутрішніх справ (Національну поліцію). Від імені органів внутрішніх справ (Національної поліції) розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені працівники підрозділів патрульної служби Національної поліції, які мають спеціальні звання.

Відповідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Щодо доводів скаржника про відсутність підстав для зупинки транспортного засобу, колегія суддів зазначає наступне.

Суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 33 Конституції України, згідно з якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24 лютого 2022 року затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», згідно з яким в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 2119-IX від 15 березня 2022 року затверджено Указ Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», відповідно до якого продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 2212-IX від 21 квітня 2022 року затверджено Указ Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», відповідно до якого продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України № 341/2022 від 22 травня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», відповідно до якого продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год 30 хв 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до п. 8 Порядку здійснення заходів під час запровадження комендантської години та встановлення спеціального режиму світломаскування в окремих місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 липня 2020 року № 573, на території, де запроваджено комендантську годину, забороняється перебування у визначений період доби на вулицях та в інших громадських місцях осіб без виданих перепусток, а також рух транспортних засобів. Особи, які вчинили кримінальні та адміністративні правопорушення затримуються в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України та Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Визначення терміну комендантська година міститься у п. 5 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Комендантська година це заборона перебування у певний період доби на вулицях та в інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток і посвідчень.

Порядок введення комендантської години встановлюється постановою Кабінету Міністрів України від 08 липня 2020 року № 573 «Питання запровадження та здійснення деяких заходів правового режиму воєнного стану».

Пунктами 5, 8 вказаної постанови передбачено, що комендантська година та встановлення спеціального режиму світломаскування запроваджується шляхом видання наказу військовим командуванням або військовою адміністрацією (у разі її утворення), який доводиться до відома військових адміністрацій (у разі їх утворення) або ради оборони Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, Мінекономіки, Мінсоцполітики, Мінінфраструктури, МОЗ, МЗС, АТ «Українська залізниця», відповідних органів Держспецтрансслужби, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Національної поліції, СБУ, ДФС, ДМС, ДСНС, військових командувань, з`єднань, військових частин Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

На території, де запроваджено комендантську годину, забороняється перебування у визначений період доби на вулицях та в інших громадських місцях осіб без виданих перепусток, а також рух транспортних засобів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з наказом начальника Рівненської ОВА з 10 травня 2022 року на території Рівненської області встановлено комендантську годину з 23 год 00 хв до 05 год 00 хв, що у відповідності до п.7 ч.1 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію» є рішенням уповноваженого органу державної влади про обмеження руху у ці години. Перебувати на вулицях під час комендантської години мають право військові, поліцейські та громадяни, які мають спеціальну для цього перепустку.

Також встановлено, що позивача було зупинено під час дії комендантської години, документи, що надають йому право перебувати на вулицях під час комендантської години, позивач не надав.

Враховуючи вказані положення чинного законодавства України, рух ОСОБА_1 на автомобілі в період обмежень, які запроваджені комендантською годиною, тобто в період дії комендантської години, є достатньою та законною підставою для зупинки транспортного засобу працівниками патрульної поліції, в зв`язку із чим його зупинка працівниками поліції та перевірка документів є правомірними.

Оскільки зупинка транспортного засобу позивача є законною, а тому останній відповідно до вимог ПДР, був зобов`язаний на вимогу поліцейського пред`явити посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування.

Стосовно притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, колегія суддів зазначає таке.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями) (далі ПДР України).

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За пунктом 1.3. ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до п. 1.9 ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Підпунктом «ґ» пункту 2.1 розділу 2 ПДР передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Частина 1 статті 126 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.

Як на підставу своїх доводів в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що він звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України відповідно до п.13.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки є інвалідом війни.

Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 20 лютого 2017 року (а.с.16).

Відповідно до положень пункту 13.1 ст.13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Як слідує із технічного паспорта серії НОМЕР_3 , виданого 11 червня 1991 року, власником автомобіля УАЗ 452Д з номерним знаком НОМЕР_1 (яким за обставин, вказаних у оскаржуваній постанові керував позивач) є ОСОБА_2 (а.с.17-19).

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не додав до матеріалів справи доказів належності (володіння на праві власності чи на будь-якій іншій правовій підставі) йому вказаного вище транспортного засобу, а відтак на нього не поширюються пільги, передбачені пунктом 13.1 ст.13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Проте, колегія суддів вважає такий висновок помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2.2 ПДР власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно до матеріалів справи, відповідачем не було встановлено, що позивач не мав правових підстав для керування транспортним засобом УАЗ 452Д, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 23 грудня 2014 р. № 7-рп/2014 дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення положення пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV зі змінами необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам I групи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі.

Позивач керував автомобілем марки УАЗ 452Д, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності іншій особі ОСОБА_2 проте, при собі позивач мав технічний паспорт на авто та посвідчення водія, отже, керував автомобілем на законній підставі, а його цивільна відповідальність застрахована державою.

Таким чином, з урахуванням висновку Конституційного Суду України у рішенні від 23 грудня 2014 р. № 7-рп/2014, висновки суду першої інстанції щодо обов`язку позивача мати при собі чинний страховий поліс є необгрунтованими.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 686/17029/17.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, нормами ст. 286 КАС України визначено вичерпний перелік судових рішень, які суд першої інстанції може приймати у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позовна вимога про визнання протиправною постанови про накладення адміністративного стягнення охоплюється вимогою про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 5660623 від 24 липня 2022 року слід скасувати в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Стосовно притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 121 КУпАП, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 статті 35 Закону України «Про дорожній рух» транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті.

Обов`язковому технічному контролю не підлягають:

1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації;

2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них - із строком експлуатації до двох років.

3) технічні засоби для агропромислового комплексу, визначені Законом України «Про систему інженерно-технічного забезпечення агропромислового комплексу України».

Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 137 від 30 січня 2012 року затверджено Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану транспортних засобів, технічного опису та зразка протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу (далі Порядок № 137).

Відповідно до п. 1 Порядку № 137, Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначає процедуру проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів, зареєстрованих уповноваженими органами МВС (далі - транспортні засоби), за результатами якої встановлюється їх придатність до експлуатації або неможливість експлуатації, крім таких транспортних засобів:

1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації;

2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них - із строком експлуатації до двох років.

Пунктом 3 Порядку № 137 якого передбачено періодичність проходження обов`язкового технічного контролю:

- для легкових автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, із строком експлуатації більше двох років - кожні два роки;

- для вантажних автомобілів незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3.5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років - кожні два роки;

- для вантажних автомобілів вантажопідйомністю більше 3,5 тонни, причепів до них та таксі незалежно від строку експлуатації - щороку;

- для автобусів та спеціалізованих транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, незалежно від строку експлуатації - двічі на рік.

Частиною 3 статті 121 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов.

Відповідно до п.31.3 «б» ПДР України забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством, якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач під час його зупинки поліцейським пояснив, що був позбавлений можливості пройти обов`язковий технічний контроль транспортного засобу, оскільки того дня, коли винесли постанову за таке порушення, він лише придбав такий транспортний засіб і рухався додому. У подальшому, позивач вже стверджував, що не вважав обов`язковим проходити технічний контроль автомобіля, оскільки, на його думку, це авто було легковим.

Проте, такі пояснення позивача не заслуговують на увагу та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції

Скаржник також зазначив, що обов`язок доказування у даній категорії справ лежить на стороні відповідача, а інспектор поліції із невідомих джерел встановив для транспортного засобу, яким керував позивач обов`язок технічного контролю, оскільки такі відомості відсутні у технічному паспорті та в оскаржуваній постанові.

Як слідує із відзиву на позовну заяву, поліцейським УПП в Рівненській області ДПП при винесенні оскаржуваної постанови досліджено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а також дані з бази Національної автоматизованої інформаційної системи (НАІС).

Згідно з оскаржуваною постановою, позивач керував транспортним засобом УАЗ 452 Д.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у технічному паспорті серії НОМЕР_3 , виданому 11 червня 1991 року на автомобіль УАЗ 452Д з номерним знаком НОМЕР_1 , відсутні дані щодо типу вказаного транспортного засобу.

Згідно з інформацією в мережі Інтернет (https://all-auto.org/3491-uaz-452.html, https://own.in.ua/view/item/585) УАЗ 452 Д є вантажним автомобілем підвищеної прохідності, призначений для експлуатації на всіх дорогах, вантажопідйомністю до 0,8 т. Технічні характеристики УАЗ 452д: число місць у кабіні 2, вантажопідйомність 0,8 т, вага причепа 0,85 т, площа вантажної платформи 4,86 м2, габарити довжина 4,46 м, щирина 2,04 м, висота 2,07 м; вага в спорядженому стані 1,67 т.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Враховуючи вищенаведене, з огляду на положення ст. 35 Закону України «Про дорожній рух» автомобіль УАЗ 452Д з номерним знаком НОМЕР_1 належить до вантажних автомобілів вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них, а, отже, підлягає обов`язковому технічному контролю кожні 2 роки.

Відповідно до даних з бази Національної автоматизованої інформаційної системи (НАІС) обов`язковий технічний контроль вищезазначеного транспортного засобу не проходився.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи позивача про те, що вказаний автомобіль є легковим, безпідставними та спрямованими на уникнення від адміністративної відповідальності.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 5660623 від 24 липня 2022 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КУпАП прийнята правомірно.

Згідно з ч. 2 ст. 36 КУпАП якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Відповідно до частини третьої статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до ч. 3 ст. 121 КУпАП керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, враховуючи те, що судом апеляційної інстанції скасовано постанову про адміністративне правопорушення серії ЕАР № 5660623 від 24 липня 2022 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, а в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КУпАП оскаржувану постанову залишено без змін, колегія суддів приходить до висновку про те, що захід стягнення слід змінити, а саме адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн замінити на адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2023 року у справі № 593/831/22 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 5660623 від 24 липня 2022 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, та справу про адміністративне правопорушення в цій частині закрити.

Постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 5660623 від 24 липня 2022 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КУпАП залишити без змін.

Змінити захід адміністративного стягнення ОСОБА_1 на адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн (триста сорок гривень) за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КУпАП.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. О. Большакова
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 19 квітня 2023 року.