Справа № 400/11887/21
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2023-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2023 р. Категорія 106030000м.ОдесаСправа № 400/11887/21
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
час і місце ухвалення: письмове провадження,
м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що з 01.03.2021р. він виключений з особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. При звільненні з військової частини НОМЕР_1 відповідачем не виплачено йому грошову компенсацію вартості за речове майно в розмірі 20117,10грн., встановленому довідкою відповідача від 06.07.2021р. за №771. 27.10.2021 року на рахунок позивача надійшли кошти в сумі 19815,34 грн. Позивач вважає, що одночасно з виплатою грошової компенсації вартості за речове майно відповідач повинен був нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, як це передбачено ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України. Період затримки виплати такої грошової компенсації, на думку позивача, складає 239 днів, а сума компенсації за такий період за розрахунками позивача складає 131163,20 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з військової служби, тобто невиплати в день виключення із списків військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (01.03.2021р.) компенсації за неотримане речове майно по день фактичного його розрахунку (27.10.2021р.). Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01.03.2021р. по 27.10.2021р. у сумі 1981,49 грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят одна гривня 49 коп.). В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не врахував, що під час розрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні необхідно враховувати календарні дні, а не робочі, відповідно до правової позиції Верхового Суду викладеної в постанові від 06 червня 2018 року у справі № 823/254/16.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України з 01.03.2018р. по 01.03.2021р.

При звільненні з військової служби - 01.03.2021р., позивачу не виплачено грошову компенсацію вартості за речове майно в розмірі 20117,10 грн., встановленому довідкою відповідача від 06.07.2021р. за №771.

27.10.2021 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 19815,34 грн. (20117,10 1,5% військового збору = 19815,34).

Позивач вважає, що відповідач протиправно, при нарахуванні відповідної грошової компенсації, не виплатив середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні по день фактичного розрахунку 27.10.2021р. (за 239 робочих днів) в сумі 131163,20грн., що стало підставо для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що за розрахунком суду, середній заробіток позивача за період з 01.03.2021 по 27.10.2021р. становить 59408,57 грн. Оцінивши зазначену суму з точки зору співмірності, суд дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме критеріям, визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі, що дорівнює 10% від розміру виплаченої грошової компенсації вартості за речове майно, тобто 1981,49 грн.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду частково погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Положення частини першої та частини другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, при цьому істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.

Частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду, у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Таким чином, у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, компенсація вартості за речове майно, тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивача виключено з особових списків 01.03.2021р. Остаточний розрахунок в частині виплати індексації грошового забезпечення з позивачем проведено 27.10.2021 року.

За вказаних обставин, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України, є обґрунтованим.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З матеріалів справи вбачається, що середньоденне грошове забезпечення позивача склало 351,53 грн., що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 21.12.2021 року № 332.

Так як остаточний розрахунок з позивачем здійснений відповідачем тільки 27.10.2021 року, - періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 01.03.2021 року по 27.10.2021 року.

В зазначеному періоді 239 календарний день, у зв`язку із чим розмір середнього заробітку за час затримки складає 84015,67 грн (239 днів х 351,53 грн).

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Крім того, у вказаній вище постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.

Також колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 року у справі №6-39цс11 та у Пленумі Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 року №13, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а та від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17.

Отже, з врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постановах Верховного Суду, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 23% = 19815,34 грн (сума невиплаченої грошової компенсації вартості за речове майно) : 84015,67 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) х 100%.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості становить: 351,53 грн. (середньоденна заробітна плата) х 23% х 239 днів затримки розрахунку = 19323,15 грн.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правових позицій Верховного Суду щодо співмірності, суд вважає, що позивач частково довів позовні вимоги за період з 01.03.2021 року по 27.10.2021 року включно у сумі 19323,15 грн.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що визначені законами та Конституцією України, однак суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи - невірно визначив істотність частки заборгованості при звільненні, що є підставою для зміни рішення в цій частині.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року по справі № 400/11887/21, - змінити.

В абзаці третьому резолютивної частини рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року по справі № 400/11887/21 - слова та цифри «у сумі 1981,49 грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят одна гривня 49 коп.)», замінити словами та цифрами «у сумі 19323,15 грн. (дев`ятнадцять тисяча триста двадцять три) гривні 15 копійок».

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року по справі № 400/11887/21, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

суддя-доповідач Семенюк Г.В.
судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.