Справа № 752/13925/22
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2023-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

при секретарі - Масловській К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу поліції №3 Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Хмельницькій області про визнання протиправними дій та скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до відділу поліції №3 Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Хмельницькій області (далі - Відповідач, Відділ поліції №3) про:

- визнання протиправними дій патрульного поліцейського відділу поліції №3 Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Хмельницькій області старшого сержанта поліції Юзвишина І.А. (далі - Сержант поліції) щодо розгляду адміністративного правопорушення відносно ОСОБА_1 , що мав місце 18.08.2022;

- скасування постанови серії ЄАР №5770655 від 18.08.2022, винесеної Сержантом поліції щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 126 КпАП України.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02.02.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки загальна повна маса составу транспортних засобів перевищувала 3 500 кг, а права керування транспортними засобами категорії ВЕ ОСОБА_1 не має, то підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні. Крім того, суд зауважив, що положення постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №184 до спірних у цій справі правовідносин не застосовуються, а окремі недоліки в оформленні оскаржуваної постанови не можуть мати наслідком її скасування.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом було залишено поза увагою, по-перше, неправильність і неповнота зазначених в оскаржуваній постанові відомостей, по-друге, порушення Сержантом поліції вимог ст. 268 КпАП України в частині надання можливості ОСОБА_1 надавати пояснення, клопотання, користування правовою допомогою, по-третє, відсутністю у працівника Національної поліції правових підстав для зупинки транспортного засобу, по-четверте, неправильність обчислення Сержантом поліції маси автомобіля та причепа, по-п`яте, норм постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №184.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2023 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 06.04.2023.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2023 продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 19.04.2023.

У судовому засіданні Позивач доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній доводів і підстав.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення Позивача, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Сержантом поліції було складено постанову від 18.08.2022 серії ЕАР №5770655 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (а.с. 21-22; далі - оскаржувана постанова), якою до ОСОБА_1 за керування автомобілем з причепом FAULENBACH, д.н.з. НОМЕР_1 , повна маса якого перевищує 3 500 кг, без відповідної категорії посвідчення водія (Е), чим порушено п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху, застосовано передбачене ч. 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400 грн.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 126, 245, 246, 247, 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України), ст. 14 Закону України «Про дорожніх рух», а також Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР України), і ряду інших підзаконних актів, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на підтвердження належними і допустимими доказами факту порушення Позивачем ПДР України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 Кодексу України керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 затверджено Правила дорожнього руху.

Відповідно до п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно пп. «а» п. 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Викладене свідчить, що особі забороняється керувати транспортним засобом за відсутності в останньої посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 згідно посвідчення водія серії НОМЕР_2 має право керувати автомобілями, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кг (7700 фунтів) і кількість сидячих місць яких, крім сидіння водія, не перевищує восьми (категорія В) (а.с. 27).

У свою чергу, як встановлено судом першої інстанції, відображено в оскаржуваній постанові та не заперечується Позивачем, останній під час зупинки його Сержантом поліції керував составом транспортних засобів, який складався із автомобіля ГАЗ 2705, д.н.з. НОМЕР_1 , повна маса якого складає 3 500 кг (а.с. 27), та причіпа-платформи FAULENBACH, д.н.з. НОМЕР_3 , повна маса якого складає 2 000 кг (а.с. 27).

Разом з тим, згідно п. 2.13 ПДР України транспортні засоби належать до таких категорій, зокрема:

В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми, состав транспортних засобів з тягачем категорії В та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів), состав транспортних засобів з тягачем категорії С1 та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів), состав транспортних засобів з тягачем категорії С та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

D1 - призначені для перевезення пасажирів автобуси, у яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, не перевищує 16, состав транспортних засобів з тягачем категорії D1 та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

D - призначені для перевезення пасажирів автобуси, у яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, більше 16, состав транспортних засобів з тягачем категорії D та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

ВЕ, С1Е, СЕ, D1E, DE - состави транспортних засобів з тягачем категорії В, С1, С, D1 або D та причепом, повна маса якого перевищує 750 кілограмів.

Отже, законодавцем допускається можливість керування особою, яка має право керування транспортним засобом категорії В, составом транспортних засобів з тягачем категорії В (дозволена максимальна маса не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - вісім) та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів. У випадку ж керування составом з тягачем категорії В, однак з причепом, повна маса якого перевищує 750 кілограмів, особа повинна мати посвідчення на право керування составом транспортних засобів категорії ВЕ.

Аналогічні за змістом норми містилися й у п. 5 Положенні про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 №340 (у редакції, чинній на момент видачі ОСОБА_1 посвідчення водія), згідно яких водіям транспортних засобів категорій В, С і D дозволяється керувати цими засобами також з причіпом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів. До керування транспортними засобами категорій В, С і D з причіпами, у яких повна маса більше 750 кг, а також зчепленими автобусами допускаються водії, в посвідченні яких є відмітка категорії Е.

Викладене, на переконання судової колегії, дає підстави безумовно погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується факт вчинення Позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачене ч. 2 ст. 126 КпАП України.

Судова колегія зауважує, що на відміну від характеристик тягача відповідної категорії, приписи ПДР України, говорячи про масу причепа у випадку керування составом транспортних засобів, чітко наголошують на тому, що визначальним параметром визначення категорії транспортного засобу є саме повна маса причепа, а не фактичне його навантаження. Відтак, всупереч аргументів Апелянта, оскільки повна маса причіпа-платформи FAULENBACH, д.н.з. НОМЕР_3 , складає 2 000 кг, то безвідносно до максимального навантаження тягача категорії В особа не вправі керувати таким составом транспортних засобів без категорії Е (ВЕ).

Посилання Апелянта на те, що при прийнятті оскаржуваної постанови Сержантом поліції не було враховано норми постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №184, судова колегія відхиляє, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, норми цієї постанови закріплюють, що у період воєнного стану до керування транспортними засобами категорії C, C1 на території України допускаються особи, які мають посвідчення водія категорії B. Жодних застережень щодо можливості керування составом транспортних засобів категорії ВЕ особам, які мають посвідчення водія категорії В, указаний акт Уряду України не містить.

Приписи ст. 251 КпАП України визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 122).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Із змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді та ч. 3 ст. 2 КАС України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 18.08.2022 здійснив керування автомобілем з причепом FAULENBACH, д.н.з. НОМЕР_3 , повна маса якого перевищує 750 кг, без відповідної категорії посвідчення водія (Е), чим порушив п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху. При цьому помилкове зазначення у спірній постанові д.н.з. тягача та повної маси останнього, а не причепа, на переконання судової колегії, не спростовують правильність висновків суду про правомірність прийняття оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення, позаяк окремі недоліки акта за можливості встановлення його суті і змісту не можуть мати безумовним наслідком його скасування.

Посилання Апелянта на порушення Сержантом поліції права Позивача на правову допомогу, а також порядок розгляду справи, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

У свою чергу аналіз змісту позовної заяви (а.с. 1) та уточненої позовної заяви (а.с. 18-19) свідчить, що факти порушення Сержантом поліції вимог ст. 268 КпАП України не визначалися ОСОБА_1 в якості підстав позову.

Крім іншого, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 №5-рп/2015 вказав, що скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Положеннями КпАП України, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, у цьому випадку передбачено спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення. Тобто, провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом ІV КпАП України, не здійснювалося. Оскаржувана постанова складена за місцем вчинення правопорушення, що відповідає приписам ч. 4 ст. 258 КпАП України.

У розрізі наведеного судова колегія зауважує, що Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи.

Санкція ст. 126 КпАП України не передбачає застосування адміністративного арешту. Таким чином відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки Позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, відтак подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

З приводу твердження Позивача про відсутність в оскаржуваній постанові посилання на будь-які докази, що стали підставою для її прийняття, судова колегія зауважує таке.

За правилами ч. 3 ст. 283 КпАП України постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що обов`язковою умовою зазначення у постанові, зокрема, технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис, є те, що такий запис здійснювався. Матеріали справи свідчать, що безпосередньо запис адміністративного правопорушення у момент його вчинення Сержантом поліції не здійснювався, а відтак в останнього був відсутній обов`язок із зазначення в оскаржуваній постанові відомостей про технічний засіб, яким такий запис здійснювався.

Щодо посилання апеляційної скарги на безпідставну, на переконання ОСОБА_1 , зупинку транспортного засобу Сержантом поліції, попри рух з увімкненим ближнім світлом фар, без перевищення швидкості, з дотриманням Правил дорожнього руху та розпізнавальних позначок Територіальної оборони міста Києва та Київської області, судова колегія зауважує, що, по-перше, згідно п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, зокрема, якщо водій порушив Правила дорожнього руху, по-друге, в умовах воєнного стану в Україні вибіркова перевірка документів в осіб є, на переконання судової колегії, виправданим заходом.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 19 квітня 2023 року.