Справа № 420/13971/22
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2023-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправними дії, визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_4 в якому позивач (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) просить суд:

визнати протиправними дії військового комісара (командир в/ч НОМЕР_4 ) відносно мобілізації (призиву) ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації;

визнати протиправним та скасувати наказ від 06 березня 2022 року № 74 командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) про призначення позивача ОСОБА_1 на посаду СТРІЛЬЦЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВЗВОДУ 3 СТРІЛЕЦЬКОЇ РОТИ ВIЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 ;

визнати протиправним та скасувати наказ від 06 березня 2022 року № 38 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) про визнання позивача - ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 06 березня 2022 на посаду СТРІЛЬЦЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВЗВОДУ 3 СТРІЛЕЦЬКОЇ РОТИ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 , таким, що 03 березня 2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків;

визнати протиправним та скасувати наказ № 195 від 08 серпня 2022 року командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) про ОСОБА_1 СТРІЛЬЦЕМ 3 СТРІЛЕЦЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ З СТРІЛЕЦЬКОГО ВЗВОДУ І СТРІЛЕЦЬКОЇ РОТИ ВIЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_6 , BOC 100915A;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 НОМЕР_7 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил територіальної оборони ІНФОРМАЦІЯ_1 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини НОМЕР_8 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03 березня 2022 року ОСОБА_1 вступив до лав сил територіальної оборони Збройних сил України м. Одеси., маючи на меті проходити військову службу та укласти контракт саме з військами територіальної оборони України, відповідно до Закону України «Про основи національного спротиву». Відповідно до військового квитка позивача, він не служив та не має військової підготовки.

05 березня 2022 року у особового складу відділення територіальної оборони м. Одеси зібрали військові квитки, у тому числі у позивача. В подальшому військовий квиток був повернутий позивачу.

Так, у військовий квиток позивача серії НОМЕР_9 , внесено запис такого змісту: "ст. 4 п. 9. « 06.03.2022 на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» призвано у Збройні Сили України за мобілізацією. Військовий комісар (командир в/ч НОМЕР_1 ) підпис майор ОСОБА_2 , гербова печатка.

29 вересня 2022 року з витягу № 38 від 06 березня 2022 року із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) позивач дізнався, що «солдата ОСОБА_1 , призначено наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 06 березня 2022 року № 74 на посаду СТРІЛЬЦЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВЗВОДУ 3 СТРІЛЕЦЬКОЇ РОТИ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 , ВОС 100, вважати таким, що з 03 березня 2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2 730 гривень на місяць, 4 тарифний розряд, ШПК «СОЛДАТ».

Крім того, як зазначає позивач, з витягу № 195 від 08 серпня 2022 року із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) він дізнався, що у зв`язку із службовою необхідністю та відповідно до пункту 82, 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України нижчепойменованих військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 УВІЛЬНИТИ від займаних посад і ПРИЗНАЧИТИ: 2.1. Солдата ОСОБА_3 , СТРІЛЬЦЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВЗВОДУ 3 СТРІЛЕЦЬКОЇ РОТИ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 , СТРІЛЬЦЕМ 3 СТРІЛЕЦЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ 3 СТРІЛЕЦЬКОГО ВЗВОДУ 1 СТРІЛЕЦЬКОЇ РОТИ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 , ВОС 100915А, з посадовим окладом 2 730 гривень на місяць, 4 тарифний розряд, ШПК «СОЛДАТ», де він проходить службу і досі.

Вказані дії відповідача позивач вважає протиправними, незаконними, а накази командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) такими, що підлягають скасуванню.

Позивач зазначає, що він добровільно не з`явився до територіального центру комплектування та соціальної підтримки та не отримував мобілізаційне розпорядження, а тому відповідачем було грубо порушено вимоги встановлені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Також позивач вважає, що відповідачем протиправно та незаконно не проведено медичний огляд за результатами якого і повинна була встановлюватись придатність позивача до військової служби.

2022 року позивач жодних медичних оглядів, згідно направлень військового комісаріату, не проходив. Вищезазначене ставить під сумнів правомірність дій посадових осіб відповідача, які видали накази командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині).

Також позивач вказує, що відповідно до довідки про місце роботи виданої ДП «ПІВДЕНЬВІЙСЬКБУД» за № 180 від 30 вересня 2022 р., ОСОБА_1 є працівником Державного підприємства МО України "ПІВДЕНЬВІЙСЬКБУД» і станом на 03 березня 2022 року обіймав посаду юрисконсульта 1 категорії. Тому відповідно до вимог статті 23 Закону № 3543-XII позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача В/Ч НОМЕР_1 04.11.2022 року надійшов відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач просить суд врахувати, що наказ командира військової частини НОМЕР_6 від 06.03.2022 №38 видано, а відповідний запис про мобілізацію до військового квитка Позивача здійснено, командиром батальйону (військова частина НОМЕР_1 ) на підстави наказу органу військового управління вищого рівня (бригади) - командира військової частини НОМЕР_4 від 06.03.2022 № 74. Саме він є первинним юридичним фактом, що спричинив/затвердив залучення Позивача до кола особового складу Збройних Сил України, тому саме військова частина НОМЕР_10 здійснювала призов Позивача та є відповідальною за імовірне допущення стверджуваних ним порушень порядку мобілізації. Відповідач, наказами та записами якого було реалізовано (на нижчому рівні ієрархії) правовстановлюючий зміст наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 06.03.2022 № 74 (в частині призначення Позивача на посаду військової служби) не є належним відповідачем щодо вимоги, вказаної у п. 3 позовної заяви: "Визнати протиправними дії військового комісара (командира в/ч НОМЕР_11 ) відносно мобілізації (призову) ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації

Відповідач вказує, що позивачем не наведено жодного доказу чи аргументу, які обґрунтовували б визнання протиправним i скасування наказу командира військової частини НОМЕР_6 № 195 від 08.08.2022. У позовній заяві містяться лише мотивування стосовно протиправності призову позивача за мобілізацією, однак вони не корелюють із змістом позовних вимог і жодне із них не спрямовано на наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 195 від 08.08.2022.

Як зазначає відповідач, виключення ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 можливе: а) у випадку його звільнення з військової служби, підстави для чого передбачені у ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та не надані/підтвердженні Позивачем; б) у випадку визнання протиправним і скасування індивідуальних правових актів на підставі яких ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 06.03.2022 № 74 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.03.2022 № 38 (як похідного від попереднього); однак, про це позивач не просить у своїх позовних вимогах.

20.01.2023 року від відповідача В/Ч НОМЕР_4 надійшов відзив на позовну заяву в якому не погоджується із доводами викладеними у позовній заяві.

Відповідач зазначає, що позивач сам визнає/стверджує, що «вступив до лав Сил територіальної оборони Збройних Сил України, маючи на меті проходити військову службу». Подальше посилання Позивача на своє прагнення «укласти контракт саме з військами територіальної оборони України відповідно до Закону України «Про основи національного спротиву» викликає здивування, адже названий закон не передбачає ніяких «військ територіальної оборони».

Також відповідач вказує, що позивач прийшов до військової частини НОМЕР_4 добровільно, діючи з власного бажання, доброї волі, без насилля чи примусу. Адже у позовній заяві позивач сам наголошує, що не отримував мобілізаційного розпорядження, виклику або будь-якого іншого документу, який встановлював би його обов`язок прибути до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Тим більше не було подібного документу обов`язку про прибуття до військової частини НОМЕР_4 . Позивач сам прибув до місця дислокації військової частини НОМЕР_4 , де міг вступити лише на військову службу (за призовом під час мобілізації) до Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

Відповідач стверджує, що позивач знав про його призов під час мобілізації на військову службу до Сил територіальної оборони Збройних Сил України починаючи із 03.03.2022 та неодноразово демонстрував (в т.ч. документально) таку свою обізнаність. Намагання переконати суд у "виявленні" факту "порушення своїх прав" лише 29.09.2022 відповідач вважає спотворюючим дійсність та спрямованим на маніпулювання зі строками звернення до суду.

Датою отримання позивачем довідки № 180 про роботу на ДП "ПІВДЕНЬВІЙСЬКБУД", яка видана лише 30.09.2022 та вочевидь не була, на думку відповідача, значимою/необхідною позивачу (як підтвердження права на відстрочку) протягом попередніх майже 7-ми місяців служби.

Як зазначає відповідач, рапортом командира 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 від 20.10.2022 № 1246, відповідно до якого позивач «з початку несення служби у підрозділі 1 стрілецької роти до наступного часу з рапортом на невідповідну службу, зі скаргами на умови служби, або іншими скаргами до командира роти не звертався»

Рапортом начальника групи персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 від N 1247, відповідно до якого позивач «з початку військової служби з 20.10.2022 проблемними питаннями та скаргами до групи персоналу не звертався».

Фактом подання 10.10.2022 до військової частини НОМЕР_1 позивачем рапорту № НОМЕР_12 про переведення його до іншої військової частини, а саме до військової частини НОМЕР_13 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », про що свідчить запис у журналі реєстрації вхідних рапортів військової частини НОМЕР_1 . Також було зроблено подання (за попередньою письмовою згодою позивача) про призначення його на посаду старшого стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти НОМЕР_14 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_15 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сил територіальної оборони Збройних Сил України № 1371 від 14.10.2022. Факт згоди на переведення до іншої військової частини, на думку відповідача, свідчить про бажання позивача у подальшому проходити військову службу у Збройних силах України, про відповідність такого правового статусу його дійсній волі (на противагу викладеним у позовній заяві твердженням) та дозволяє припустити маніпулятивність позовних вимог (їх спрямованість на досягнення інших цілей).

Також відповідач вважає, що імовірне непроходження медичного огляду хоча і є відступом від загальнообов`язкових положень ч. 13 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", однак воно не обумовило порушення прав саме позивача, не спотворило дійсності і не призвело до мобілізації непридатного для військової служби громадянина. Крім того, відповідач зазначає, що здоров`я позивача є та було на час призову в належному стані.

Як вважає відповідач, оскільки позивач сам прийшов (без виклику і необхідності) до місця набору добровольців на військову службу у Сили територіальної оборони Збройних Сил України, це дозволяє стверджувати про небажання скористатись правом на відстрочку. При цьому, відсутні будь-які нормативні приписи, які дозволяли б органам військового управління (зокрема, військовій частині НОМЕР_10 ) перешкодити громадянинові втілити прагнення захищати Батьківщину, уповноважували б відмовити у прийнятті на військову службу.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення проти позову, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив наступне: ОСОБА_1 03.03.2022 року вступив до лав сил територіальної оборони Збройних сил України, що не заперечується учасниками процесу.

Згідно рапорту від 03.03.2022 року ОСОБА_1 доповів командиру Військової частини НОМЕР_1 , що посаду стрілець другого взводу 3 с/р прийняв.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 06.03.2022 року №74, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 №64/2022. Указу Президента України «Про повну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 та у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, наказано нижчепойменованих військовозобов`язаних, відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом вважати призначеними за штатом воєнного часу до військової частини НОМЕР_4 солдата ОСОБА_1 , призначити на посаду СТРІЛЬЦЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВЗВОДУ 3 СТРІЛЕЦЬКОЇ РОТИ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_6 , ВОС-100915А, вважати таким, що з « 03» березня 2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2730 гривень на місяць, 4 тарифний розряд, шик «СОЛДАТ».

Згідно витягу з наказу №38 від 06.03.2022 року командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 06.03.2022 року №74 на посаду на посаду СТРІЛЬЦЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВЗВОДУ 3 СТРІЛЕЦЬКОЇ РОТИ ВIЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 , ВОС 100, вважати таким, що з 03 березня 2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2730 гривень на місяць, 4 тарифний розряд, ШПК «СОЛДАТ».

Також згідно витягу з наказу № 195 від 08 серпня 2022 року командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), у зв`язку із службовою необхідністю та відповідно до пункту 82, 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України нижчепойменованих військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 увільнити від займаних посад і призначити: 2.1. Солдата ОСОБА_1 , СТРІЛЬЦЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВЗВОДУ 3 СТРІЛЕЦЬКОЇ РОТИ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 , СТРІЛЬЦЕМ З СТРІЛЕЦЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ 3 СТРІЛЕЦЬКОГО ВЗВОДУ 1 СТРІЛЕЦЬКОЇ РОТИ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 , ВОС 100915А, з посадовим окладом 2 730 гривень на місяць, 4 тарифний розряд, ШПК «СОЛДАТ».

18.04.2022 року ОСОБА_1 подав пояснення командиру Військової частини НОМЕР_1 в якому обґрунтовував свою відмову отримувати новий військовий квиток тим, що в нього вже є військовий квиток, виданий ІНФОРМАЦІЯ_2 .

01.09.2022 стрілець 1 стрілецької роти солдат ОСОБА_1 написав рапорт командиру 1 стрілецької роти, якого просив клопотати перед вищим командуванням про виплату йому грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік.

Насамперед, вирішуючи даний спір по суті, суд зазначає, що предметом судового розгляду в межах спірних правовідносин є правомірність дій відповідача, вчинених саме під час призову позивача на військову службу і, як наслідок, можливість звільнення останнього від такої служби внаслідок можливих неправомірних дій військової частини НОМЕР_1 під час призову.

За приписами ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Згідно з ч.2 цієї ж статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Згідно із Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію", відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 24.02.2022 №65/2022 "Про загальну мобілізацію". Закон набирає чинності і застосовується з дня фактичного початку воєнних дій у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, розпочатої 24.02.2022.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно зі ст.1 зазначеного Закону мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №3543-ХІІ загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

У відповідності до ч.5, 6 ст.4 Закону №3543-ХІІ вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Положеннями ч.5 ст.22 вказаного Закону передбачено, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.

Отже, командирам військових частин надано повноваження щодо призову громадян на військову службу під час мобілізації.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (ч.2 ст.1 Закону №2232-ХІІ).

За приписами ч.3 ст.1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч.7 ст.1 Закону №2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Також Законом передбачено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (ч.6 ст.2 Закону №2232-ХІІ).

Згідно з Додатком 1 (Правила військового обліку призовників військовозобов`язаних) Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), призовники і військовозобов`язані повинні, зокрема, прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (органів СБУ) на збірні пункти, призовні дільниці у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках або розпорядженнях районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (органів СБУ)), для взяття на військовий облік та визначення призначення на воєнний час, оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних.

У свою чергу, громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період (абз.2 ч.1 ст.22 Закону №3543-ХІІ).

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону №3543-ХІІ під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Тож під час мобілізації громадяни України зобов`язані з`являтися на збірні пункти чи до ТЦКСП, військової частини, СБУ, чи до органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері цивільного захисту.

Поряд з цим, чинне законодавство не виключає і не забороняє власну ініціативу особи, яка у добровільному порядку, без відповідного виклику, може прибути до відповідного збірного пункту з метою призову по мобілізації.

Як встановлено в ході судового розгляду та підтверджено матеріалами справи, станом на 03.03.2022, тобто на час виникнення спірних правовідносин, ОСОБА_1 для проходження військової служби уповноваженими на те чинним законодавством органами не викликався.

Прибуття позивача за місцезнаходженням військової частини НОМЕР_1 носило добровільний характер, що жодним чином не спростовано стороною позивача.

Військовим квитком позивача, а також його рапортом підтверджується факт обізнаності ОСОБА_1 про його вступ на військову службу СТРІЛЬЦЕМ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ 2 СТРІЛЕЦЬКОГО ВЗВОДУ 3 СТРІЛЕЦЬКОЇ РОТИ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 та саме за призовом такої військової частини.

Більше того, факт призову під час мобілізації ОСОБА_1 саме за його згодою підтверджується відсутністю станом на час виникнення спірних правовідносин, тобто 03.03.2022, будь-яких заяв, скарг та зауважень щодо незаконного призову під час його оформлення на військову службу.

Отже, наказ командира військової частини НОМЕР_4 від 06.03.2022 року №74 про мобілізацію ОСОБА_1 був прийнятий за вже з`ясованим судом фактом самостійного прибуття позивача для виконання військового обов`язку та на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 "Про загальну мобілізацію".

З огляду на встановлену обставину того, що позивач добровільно прибув до військової частини для виконання військового обов`язку, підстави стверджувати про відсутність станом на 03.03.2022 у нього згоди на проходження військової служби у військовій частині за місцем проживання позивача у суду відсутні.

Поряд з цим, суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що станом на 03.03.2022 ОСОБА_1 надавав будь-які підтверджуючі документи, що позивач не підлягає призову на військову службу.

Частиною 11 статті 38 Закону №2122-IX передбачено, що призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Отже, в силу вимог Закону №2232-ХІІ обов`язок доказування та надання інформації про себе, свій стан здоров`я, сімейне положення, правовий статус та місце проживання покладено на військовозобов`язаного.

Щодо посилання позивача про відсутність медичного огляду перед призовом, то суд зазначає таке: відповідно до ч.10 ст.2 Закону №2232-XII та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке зареєстроване в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі - Положення № 402).

Згідно із пунктами 1.1, 1.2 глави 1 розділу І Положення № 402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Військово-лікарська експертиза - це:

медичний огляд допризовників, призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військово-навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів Міністерства оборони України (далі - ВВНЗ), учнів військових ліцеїв; колишніх військовослужбовців; працівників Збройних Сил України, які працюють у шкідливих та небезпечних умовах праці та залучаються до роботи з джерелами іонізуючого випромінювання (далі - ДІВ), компонентами ракетного палива (далі - КРП), джерелами електромагнітних полів (далі - ЕМП), лазерного випромінювання (далі - ЛВ), мікроорганізмами I-II груп патогенності, особливо небезпечними інфекційними хворобами; працівників допоміжного флоту Військово-Морських Сил Збройних Сил України (далі - ВМС Збройних Сил України);

визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом;

установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.

Згідно з пунктом 2.1 глави 2 розділу І Положення № 402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.

Згідно до пункту 1.5 розділу ІІ вказаного Положення у воєнний час військовослужбовці, військовозобов`язані, працівники Збройних Сил України, крім ВЛК, зазначених у пункті 1.4 розділу II Положення, проходять медичний огляд також у ВЛК евакуаційних пунктів, госпітальних баз.

Організація медичного огляду призовників і допризовників покладається на районні (міські) комісії з питань приписки і районні (міські) призовні комісії, в областях - на обласні призовні комісії та призовні комісії Автономної Республіки Крим і міста Києва (п.2.1 глави 2 розділу ІІ Положення №402).

Медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням військового комісара ВЛК військових комісаріатів (п.3.1 глави 3 розділу ІІ Положення №402).

Як вбачається із пункту 3.8 розділу ІІ Положення №402 за статтями (пунктами статей) Розкладу хвороб, які передбачають індивідуальне визначення придатності до військової служби і військової спеціальності, ВЛК щодо військовозобов`язаних, яких призивають на військову службу або приймають на військову службу у добровільному порядку за контрактом, виносить одну із таких постанов: "Непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час"; "Обмежено придатний до військової служби"; "Придатний (або непридатний) до військової служби за контрактом, за спеціальністю (вказати спеціальність)"; "Придатний (або непридатний) до військової служби в миротворчій місії за спеціальністю (вказати спеціальність)"; "Придатний до військової служби".

Постанови ВЛК військових комісаріатів оформлюються довідкою ВЛК (додаток 4 до Положення) у двох примірниках, яка не підлягає затвердженню штатною ВЛК і дійсна протягом шести місяців з дня медичного огляду. Копія довідки видається на руки особі, яка пройшла медичний огляд.

Після закінчення медичного обстеження під час мобілізації ВЛК виносить щодо військовозобов`язаного одну із таких постанов:

"Придатний до військової служби";

"Тимчасово непридатний до військової служби (вказати дату повторного огляду)";

"Непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку".

Главою 6 розділу ІІ Положення №402 визначено порядок проведення медичного огляду військовослужбовців.

Згідно з п.6.1 глави 6 розділу ІІ Положення №402 направлення військовослужбовців на медичний огляд проводиться: а) військовослужбовців строкової служби: командирами військових частин, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комісарами, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, а осіб, які перебувають на обстеженні та лікуванні у цивільному лікувально-профілактичному закладі психіатричного профілю, крім того, - головними лікарями цих закладів; б) військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

Отже, медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням військового комісара (на даний час керівника центру комплектування та соціальної підтримки), а військовослужбовців за направленнями, зокрема, командирів військових частин.

Докази проведення медичного огляду ОСОБА_1 , як військовозобов`язаного, в матеріалах справи відсутні.

Дії, рішення чи бездіяльність військового комісара (на даний час керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки) не є предметом судового розгляду в межах спірних правовідносин.

Разом з тим, як з`ясовано судом, у перші дні війни, тобто і 03.03.2022 року, призов військовозобов`язаних здійснювався без проведення медичного огляду військово-лікарськими комісіями, у зв`язку із загрозою втрати державного суверенітету, незалежності України та ризиком зриву мобілізаційного плану через затягування процесу призову громадян на військову службу по мобілізації.

Здійснювалося лише усне опитування осіб, які призвали на військову службу по мобілізації щодо стану здоров`я, загальне самопочуття та наявність захворювань.

Згідно з вимогами ч.11 ст.38 Закону №2122-IX військовозобов`язані повинні надавати відповідним органам інформацію, зокрема, щодо стану свого здоров`я.

У відповідача були відсутні будь-які дані щодо того, що станом на момент оголошення мобілізації та призову у воєнний час позивач був непридатний до військової служби.

За наявності ж скарг на стан здоров`я, що не дають підстав надалі проходити військову службу, позивач не був позбавлений права звертатися з відповідним рапортом до безпосереднього керівника щодо направлення його на проходження ВЛК.

Поряд з цим, у п. 25 Картки соціально-демографічного вивчення військовослужбовця від 09.08.2022, яку позивач заповнив та підписав власноручно, вказано про відсутність у нього скарг на стан здоров`я.

Відповідно до рапорту начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 від 22.10.2022 Bx. № 1262, позивач "за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 з Рапортом для ініціювання проходження огляду військово-лікарською комісією з ціллю встановлення ступеню придатності до військової служби не звертався". Вказане підтверджується також і рапортом начальника групи персоналу штабу військової частини НОМЕР_6 .

Начальником медичної служби військової частини НОМЕР_1 надана медична характеристика позивача від 24.10.2022 №1447 містить лише інформацію про незначне (1 ступеня) хронічне захворювання суглобів; у ній відсутні будь-які дані, що могли б свідчити про непридатність позивача до військової служби.

В межах спірних правовідносин суд зазначає, що після реалізації призову особи на військову службу, зокрема, прийняття відповідного наказу виникли вже нові правовідносини з приводу проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-ХІІ та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008. Цими актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом визнання протиправними дій щодо призову або ж скасування наказу про призов, оскільки цей наказ вже реалізований.

Також суд вважає необхідним зазначити, що вимоги позивача про визнання протиправними та скасування наказів від 06 березня 2022 року № 74 командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині), від 06 березня 2022 року № 38 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), наказ № 195 від 08 серпня 2022 року командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) є похідними один від одного та позивачем обгрунтовуються лише тим, що його протиправно було мобілізовано та прийнято на службу.

Оскільки судом було встановлено відсутність порушень відносно мобілізації (призову) ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вказаних вимог. Так само, суд не вбачає підстав для зобов`язання військової частини НОМЕР_2 НОМЕР_7 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил територіальної оборони ІНФОРМАЦІЯ_1 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини НОМЕР_8 .

Згідно з вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

При цьому, залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

Суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України у суду відсутні.

Щодо клопотання представника Військової частини НОМЕР_4 про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, суд зазначає наступне: частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Проте, процесуальним законом передбачені певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно з частинами першою, другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22 сформовано наступний правовий висновок, який відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 КАС України повинен враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-XII).

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 17.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 №757/2022 продовжувався воєнний стан.

Конституційний Суд України у Рішенні №9-зп від 25 грудня 1997 року зазначив, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 6-зп від 25 листопада 1997 року Головним обов`язком держави, згідно зі статтею 3 Конституції України, є утвердження і забезпечення прав і свобод людини. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції України).

У рішенні Конституційного Суду України № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року зазначено, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Крім того, відповідно до абзацу другого підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019, утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, частини першої статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні ефективного механізму такого захисту.

Рішення Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 зазначено, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей у їхніх правах і свободах означає потребу забезпечення їм рівних юридичних можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод; у правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 2-р(II)/2022 від 6 квітня 2022 року гарантована Конституцією України рівність усіх людей у їхніх правах і свободах означає конечність забезпечення їм рівних юридичних можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У державі, керованій правовладдям, звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, а додержання загальних принципів рівності громадян перед законом та заборони дискримінації, що їх визначено приписами частин першої, другої статті 24 Конституції України, є неодмінним складником реалізації права на судовий захист.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Так, у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom, заява №4451/70, пункти 28-36) Європейським судом з прав людини було визначено, що право на доступ до суду є одним з аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. У цій справі Суд визнав право на доступ до суду як невід`ємний аспект гарантій, закріплених у статті 6, пославшись на принципи верховенства права та недопущення свавілля, покладені в основу більшості положень Конвенції. Разом з тим, право на доступ до суду повинно бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним" (рішення у справі "Беллє проти Франції" (Bellet v. France), заява №13343/87, пункт 36). Це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд (рішення у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany ), [ВП] заява № 42527/98, пункт 45 та рішення у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії", (Lupeni Greek Catholic Parish and others v. Romania), [ВП] заява №76943/11, пункти 84, 86).

При цьому необхідно звернути увагу на Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 "Про верховенство права" (Venice Commission: the Rule of Law; прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року (далі - Доповідь Венеціанської комісії).

Так, у пункті 24 Доповіді Венеціанської комісії було зазначено, що у рамках Організації Об`єднаних Націй поняття "верховенство права", що було включене до преамбули Загальної декларації прав людини (1948), застосовується для впровадження низки принципів, що мають властивість змінюватися залежно від того чи іншого контексту; порівняння двох доповідей, підготовлених за короткий проміжок часу (2002 - 2004 рр.), демонструє цю різноманітність підходів: у першій наголошується, приміром, на таких елементах, як незалежна судова система, незалежні установи захисту прав людини, визначені та обмежені повноваження влади, справедливі та прозорі вибори; тоді як у другій увагу сконцентровано (у більш класичний спосіб) на таких елементах, як якість законодавства, ієрархічна вищість закону, рівність перед законом, відповідальність перед законом, юридична визначеність, процесуальна та судова прозорість, уникнення свавілля, поділ влади та ін.

Крім того, в пункті 37 Доповіді Венеціанської комісії вказано, що верховенство права включає в себе вісім інгредієнтів: (1) доступність закону (в тому значенні, що закон має бути зрозумілим, чітким та передбачуваним); (2) питання юридичних прав мають бути вирішені нормами права, а не на основі дискреції; (3) рівність перед законом; (4) влада має здійснюватися у правомірний, справедливий та розумний спосіб; (5) права людини мають бути захищені; (6) мають бути забезпечені засоби для розв`язання спорів без надмірних матеріальних витрат чи надмірної тривалості; (7) суд має бути справедливим; (8) дотримання державою як її міжнародно правових обов`язків, так і тих, що обумовлені національним правом.

При цьому суд враховує, що згідно з пунктом 43 Рекомендації CM/Rec (2004)20 Комітету Міністрів державам-членам щодо судового перегляду (прийнята Комітетом Міністрів 15 грудня 2004 року на 909-му засіданні на рівні постійних представників) право на доступ до судового перегляду має бути ефективним. Встановлення обов`язку використовувати всі інші засоби захисту не має бути перешкодою для тих, хто бажає перегляду адміністративного акта.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom, заява №8225/78), пункт 96 рішення у справі "Кромбах проти Франції" (Krombach v. France, заява № 29731 /96).

У справі "Bellet v. France" (заява №23805/94, пункт 36) Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Також, у рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" (Miragall Escolano and оthers v. Spain, заяви №№38366/97, 38688/97, 40777/98, 40843/98, 41015/98, 41400/98, 41446/98, 41484/98, 41487/98 and 41509/98, пункт 51) та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada. Cavanilles v. Spain, заява №28090/95, пункт 45) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, у пункті 52 рішення у справі "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Скордіно проти Італії" (Scordino v. the Italy № 36813/97, пункти 190 та 191).

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі Valkova v. Bulgaria (заява № 48149/09; пункт 19) Суду доводиться з`ясовувати, чи було процедурне обмеження щодо доступу до суду, застосоване судом у національному остаточному рішенні, чітким, доступним та передбачуваним у значенні практики Суду, чи переслідувало воно законну мету та чи було пропорційним з цією метою (див. рішення у справі "Lupas and others v. Romania", Заяви №1434/02, 35370/02 та 1385/03, пункт 67).

ЄСПЛ також у справі "Корня проти Республіки Молдова" (Cornea v. the Republic of Moldova, заява №22735/07, п.п. 21-26; констатовано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції) зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним й може підлягати в деяких випадках обмеженням. Суд повинен переконатись у тому, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу до суду таким чином, що порушується сам зміст цього права. Більше того, обмеження буде неспівмірним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо не існує розумної співмірності між застосованими заходами і переслідуваною метою (рішення у справі "Уейт і Кеннеді проти Німеччини", заява №26083/94, пункт 59). Право на доступ до суду буде порушеним, коли регулювання не переслідує більше мету правової безпеки і належного управління правосуддям, а являє собою бар`єр, який перешкоджає особі добитися розгляду по суті своєї справи компетентним судом (рішення у справі "Цалкізіс проти Греції" (Tsalkitzis v. Greece, заява №11801/04, пункт 44).

Згідно з висновками, що сформульовані у одному з останніх рішень Великої Палати ЄСПЛ, яке головним чином стосується процесуальних гарантій особи у суді та узагальнює позиції з раніше винесених рішень цього Суду, - справа "Зубац проти Хорватії" (Zubac v. Croatia [ВП], №40160/12, п.п. 76-78, 97-99): пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (див. рішення у справах "Роше проти Сполученого Королівства" (Roche v. the United Kingdom) [ВП], №32555/96, п. 116; "З та інші проти Сполученого Королівства" (Z and Others v. the United Kingdom) [ВП], № 29392/95, п. 91; "Цудак проти Литви" (Cudak v. Lithuania) [ВП], №15869/02, п. 54); право на доступ до суду повинно бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним"; це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд; проте право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. "Станєв проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria) [ВП], №36760/06, п. 230); заходи, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, який залишається для особи, у такий спосіб або в такій мірі, щоб сама суть права була порушена; крім того, обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між засобами, що використовуються, і метою, яка має бути досягнута; при цьому у практиці Суду закріплено, що "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції; це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах "Белеш та інші проти Чеської Республіки" (Beles and Others v. the Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69; "Волчлі проти Франції" (Walchli v. France), №35787/03, п. 29); Суд постановляв, що є порушення права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах "Карт проти Туреччини" (Kart v. Turkey) [ВП], № 8917/05, п. 79; "Ефстатіу та інші проти Греції" (Efstathiou and Others v. Greece), №36998/02, п. 24; "Есім проти Туреччини" (Esim v. Turkey), №59601/09, п. 21); у своїй подальшій практиці Суд послідовно спирався на вищезазначені елементи при ухваленні рішення щодо того, чи було тлумачення процесуальної норми таким, що необґрунтовано обмежувало право заявника на доступ до суду (див. приклади, рішення у справах, в яких було визнано порушення: "Новіньський проти Польщі" (Nowinski v. Poland), №25924/06, п. 34; "Омеровіч проти Хорватії (№ 2)" (Omerovic v. Croatia) (№ 2), №22980/09, п. 45; "Маширевіч проти Сербії" (Masirevic v. Serbia), №30671/08, п. 51; "Корнеа проти Республіки Молдова" (Cornea v. the Republic of Moldova), №22735/07, п. 24; "Лоулі-Георгопулу проти Греції" (Louli-Georgopoulou v. Greece), №22756/09, п. 48; а також приклади, в яких Судом було постановлено, що обмеження доступ до суду не є непропорційним: "Уеллс проти Сполученого Королівства" (Wells v. the United Kingdom), №37794/05; "Данн проти Сполученого Королівства" (Dunn v. the United Kingdom), №62793/10, п. 38).

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на гарантії права на справедливий суд, встановлені Міжнародним пактом про громадянські і політичні права, прийнятим 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН. Так, відповідно до статей 2, 14 вказаного Міжнародного пакту, кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими органами або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; всі особи є рівними перед судами і трибуналами; кожен має право при визначенні його прав та обов`язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Важливість захисту права на доступ до суду також підкреслюється тим, що вказане питання включено до Стратегії розвитку системи правосуддя та конституційного судочинства на 2021 - 2023 роки, затвердженою Президента України від 11 червня 2021 року №231/2021, в якій зазначено, що перешкоди в доступі до суду віднесено до основних проблем у сфері правосуддя.

З огляду на вищезазначене, суд також вважає за необхідне зазначити, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд зазначає, що представником відповідача Військової частини НОМЕР_1 не вказано жодних доказів про повідомлення позивача про спірні накази, при цьому як слідує з матеріалів справи з 03.03.2022 позивач проходить військову службу під час мобілізації у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Таким чином судом не встановлено підстав для задоволення клопотання про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням строків звернення до суду.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача Військової частини НОМЕР_4 про залишення без розгляду позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_16 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_17 ) Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправними дії, визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

Відмовити у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_4 про залишення позовної заяви без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.К. Василяка

.