Справа № 420/13742/22
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2023-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/13742/22
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року (суддя Тарасишина О.М., м. Одеса, повний текст рішення складений 13.12.2022) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування пунктів наказів, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

29 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 , у якому, з урахуванням уточнень, просила:

- визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 23.03.2020 року №24 в частині призупинення солдату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.03.2022 року;

- визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 10.06.2022 року №108 щодо не поновлення виплати призупиненого грошового забезпечення ОСОБА_1 ;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 призупинене грошове забезпечення з 01.03.2022 року по 05.06.2022 року та додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" з 25.02.2022 року по 05.06.2022 року;

- стягнути з в/ч НОМЕР_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 90 000,00 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивачка подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На думку апелянтки, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позовної заяви про безпідставність призупинення виплати їй грошового забезпечення з 01.03.2022 року по 05.06.2022 року, а також тому, що їй не виплачена додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ від 28 лютого 2022р. №168, адже позивачка з поважних причин була відсутньою на військовій службі у зазначений період та 06.06.2022 року прибула до місця тимчасової дислокації в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 і приступила до виконання обов`язків за посадою.

В обґрунтування порушень судом норм процесуального права апелянтка посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не дослідження судом зібраних в справі доказів та ігнорування викладених у службових розслідуваннях фактів.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що 29 листопада 2021 року солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 , сапер радіо-телефоніст інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу інженерно-саперної роти інженерно-саперного батальйону військової частини НОМЕР_1 наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) №127-РС призначена на посаду бухгалтера (2 категорії) фінансово-економічної служби управління військової частини НОМЕР_1 , ВОС - 900053А та згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 №241 від 29.11.2021 року з 29 листопада 2021 року прийняла справи та посаду і приступила до виконання службових обов`язків (а.с. 38).

24 лютого 2022 року Російська Федерація здійснила військове вторгнення на територію Української держави. Через безпосередню близькість в/ч НОМЕР_1 до адміністративного кордону з окупованим Кримом т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 було прийнято рішення евакуювати особовий склад в/ч НОМЕР_1 до тимчасового пункту дислокації АДРЕСА_1 .

25 лютого 2022 року с. Семенівка Мелітопольського району Запорізької області, де знаходився пункт постійної дислокації в/ч НОМЕР_1 , потрапив під окупацію російських військ.

15 березня 2022 року т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 видав наказ №18 про призначення службового розслідування щодо з`ясування причин та умов, що сприяли відсутності на військовій службі з 01.03.2022 року військовослужбовців (50 осіб) у пункті тимчасової дислокації в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 під час воєнного стану та Російської збройної агресії проти Української держави (а.с. 40).

Службовим розслідуванням встановлено, що у зв`язку з перебуванням більшості військовослужбовців на непідконтрольній українській державі території, а також відсутності зв`язку з цими військовослужбовцями неможливо провести службове розслідування відповідно до вимог нормативно - правових актів (відібрати пояснення) та встановити точну причину відсутності військовослужбовців на військовій службі, що є фактором, який обмежує посадову особу, яка проводить службове розслідування, у зв`язку з чим не має можливості встановити точну причину. Вищевказані військовослужбовці відсутні на військовій службі згідно пояснень командирів підрозділів за різними причинами (стан здоров`я, догляд за дітьми, відсутність транспорту тощо), більшість вказаних причин не підтверджені документально та не є підставою для рахування такого військовослужбовця присутнім на військовій службі з 01.03.2022.

В ході проведення службового розслідування встановлено факт відсутності на військовій службі в пункті тимчасової дислокації в/ч НОМЕР_1 вищевказаних військовослужбовців, 50 з яких вважаються такими, які на даний момент не виконують завдань в складі Збройних Сил України щодо відсічі Збройної агресії Російської федерації проти України.

23 березня 2022 року т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 видав наказ №24 "Про результати службового розслідування", згідно до пункту 1 якого службове розслідування завершене. Пунктом 2 наказу, військовослужбовцям, серед яких є солдат ОСОБА_1 призупинено грошове забезпечення з 01.03.2022 року (а.с. 41-43).

17 квітня 2022 року ОСОБА_1 в складі евакуаційної групи виїхала до м. Одеси на підконтрольну Україні територію.

Про прибуття ОСОБА_1 подала рапорт, який 18 квітня 2022 року зареєстрований у відділені персоналу та стройового складу за №163.

6 червня 2022 року солдат ОСОБА_1 прибула до місця тимчасової дислокації в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 та приступила до виконання обов`язків за посадою.

8 червня 2022 року т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 видав наказ №106 про призначення службового розслідування щодо з`ясування причин та умов, що сприяли відсутності на військовій службі в пункті тимчасової дислокації в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 категорії) фінансово економічної служби в/ч НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 з 24.02.2022 по 05.06.2022 року, та можливого вчинення нею правопорушення (а.с. 44).

10 червня 2022 року т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 видав наказ №108 "Про результати службового розслідування", яким службове розслідування завершене. Солдату ОСОБА_1 поновлено виплату грошового забезпечення з 06.06.2022 року.

Пунктом 3 наказу №108, що оскаржується у даній справі, наказано поновити виплату грошового забезпечення та нарахувати призупинене грошове забезпечення після проведення перевірки органами Військової прокуратури, ДБР, тощо (а.с. 45, 46).

Згідно Витягу із згаданого наказу, в ході службового розслідування встановлено, що солдат ОСОБА_1 була відсутньою на військовій службі з 25.02.2022 по 05.06.2022 року (101 добу). В зазначений період відсутності на військовій службі перебувала за місцем проживання: АДРЕСА_2 , згодом, в складі евакуаційної групи, що відбувалося керівництвом та організацією українських органів державної влади, на автомобільному транспорті "зеленим коридором" солдат ОСОБА_1 виїхала з дітьми 17.04.2022 року до м. Одесса. До військової частини прибула 05.06.2022 року.

З пояснення капітана ОСОБА_3 стало відомо, що рапорт про прибуття солдата ОСОБА_1 не був підписаний командиром в/ч НОМЕР_1 через те, що військовослужбовець фізично до пункту тимчасової дислокації не прибула.

Зі слів старшого лейтенанта ОСОБА_4 відомо, що солдат ОСОБА_1 не завжди відповідала на дзвінки від нього та ігнорувала надання допомоги стосовно прибуття до в/ч НОМЕР_1 з його боку.

Встановлено, що солдат ОСОБА_1 є матір`ю чотирьох неповнолітніх дітей, яких не було можливості евакуювати на момент початку бойових дій. Як стало відомо, ОСОБА_1 перебувала в окупованому м. Мелітополі та шукала можливість для евакуації себе та малолітніх дітей на підконтрольну Україні територію. Це стало можливим лише 17.04.2022 року, коли вона прибула до м. Одеса. Після перебування в Одесі протягом тривалого часу з причин хвороби дітей прибула до місця тимчасової дислокації в/ч НОМЕР_1 05.06.2022 року.

Також відомо, що батько дітей є військовослужбовцем та з початку війни виконує службові обов`язки, тому в даному випадку мати неповнолітніх дітей повинна була забезпечити їх безпеку та догляд, що і робила протягом часу своєї відсутності на службі.

По службі військовослужбовець характеризується позитивно, в її діях не вбачається ознак порушень присяги, своїх функціональних обов`язків, боягузтва.

В ході проведення службового розслідування встановлено причини відсутності на військовій службі в пункті тимчасової дислокації в/ч НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , незаконних дій з її боку, які відомі командуванню в/ч НОМЕР_1 на момент проведення службового розслідування, не виявлено.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 13.06.2022 року №30-РС солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за пунктом "г" (через тяжкі сімейні обставини або інші поважні причини), відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Не отримавши під час розрахунку при звільнені грошове забезпечення, призупинене з 01.03.2022 року по 05.06.2022 року та додаткову винагороду, невиплачену з 25.02.2022 року по 05.06.2022 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним адміністративним позовом про відновлення порушеного права та стягнення моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв у межах повноважень, на підставі, у спосіб, передбачений законодавством. Командир в/ч НОМЕР_1 скористався своїм правом та з урахуванням вимог до військової дисципліни, підтвердженням обставин за актом службового розслідування, правомірно та у межах повноважень наказав не виплачувати позивачці грошову винагороду та премію.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень вказаним критеріям для оцінювання рішення, (дій) є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою статті 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною третю статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

За приписами частини четвертої статті 9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Частиною шостою статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Відповідно до Закону №2011-ХІІ було розроблено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. №260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 р. за №745/32197 (далі Порядок №260).

Цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам (пункт 1 розділу I Порядку №60).

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), допомоги.

Згідно пункту 3 розділу І Порядку №260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Пунктом 8 розділу І Порядку №260 встановлено, що грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Відповідно до пункту 15 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується:

за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати;

якщо виплачуються академічні стипендії;

за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше;

за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки;

за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату);

за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом;

за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Пунктом 16 розділу І Порядку №260 передбачено, що виплата додаткових видів грошового забезпечення, не передбачених цим Порядком, здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 р. (далі Постанова №168 в редакції, чинні на час виникнення спірних правовідносин), якою установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми "єПідтримка", виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 Постанови №168 визначено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.
З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, Міністром оборони України надіслана телеграма від 25.03.2022 №248/1298, пунктом 2 якої передбачалося, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам вищих військових навчальних закладів і військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти) встановлювати виплату щомісячної додаткової винагороди (пропорційно із розрахунку на місяць) в розмірах:

100 000 гривень - військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (пропорційно часу участі у таких діях або заходах);

30 000 гривень - іншим військовослужбовцям (із дня призову (прийняття) на військову службу до дня виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням з військової служби).
Пунктами 5, 6 вказаного наказу передбачено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установі організації) - особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин. Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

Згідно з пунктом 10 рішення Міністра оборони України до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень не включаються військовослужбовців, які:

беруть участь у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки; проходять службу у багатонаціональних органах військового управління за кордоном;

добровільно здалися в полон - з дня захоплення в полон, оголошеного наказом командира;

самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували - з дня самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), оголошеного наказом командира;

відбувають покарання на гауптвахті та в дисциплінарних частинах - з дня початку відбування покарання, оголошеного наказом командира;

усунені від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання службових повноважень або відсторонені від посади - з дня усунення або відсторонення, оголошеного наказом командира;

відмовились виконувати бойові накази (розпорядження) - за місяць, у якому здійснено таке порушення;

перебували у стані алкогольного (наркотичного) сп`яніння - за місяць, у якому здійснено таке порушення;

навмисно спричинили собі тілесні ушкодження чи іншу шкоду своєму здоров`ю або самогубство (крім випадків доведення особи до самогубства, встановленого судом) - за місяць, у якому здійснено ушкодження чи іншу шкоду своєму здоров`ю або самогубство;

у разі вчинення інших дій (бездіяльності), які мають ознаки адміністративного або кримінального правопорушення - за місяць, у якому здійснено таке правопорушення; перебували:

під вартою чи домашнім арештом; на навчанні за кордоном;

у відпустках, за якими відповідно до законодавства України не передбачено збереження грошового забезпечення.

Аналіз змісту вищенаведених правових норм свідчить про те, що військовослужбовцям гарантовано державою належне грошове забезпечення, до складу якого входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Водночас не виплачується грошове забезпечення військовослужбовцю лише у випадках, перерахованих вище. На період воєнного стану Постановою №168 також передбачено виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. або 30 000 грн. в залежності від того, чи бере військовослужбовець безпосередню участь у бойових діях, виплата якої здійснюється на підставі наказів командирів. Наведений вище перелік підстав для невиплати грошового забезпечення та додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Як вбачається з матеріалів справи, призупинення виплати позивачці грошового забезпечення з 01.03.2022 року відбулося за службовим розслідуванням на підставі наказу від 15.03.2022 року №18, за яким на той час не було з`ясовано причини та умов, що сприяли відсутності на військовій службі ОСОБА_1 в пункті тимчасової дислокації в/ч НОМЕР_1 .

Ураховуючи, що солдат ОСОБА_1 станом на час проведення згаданого службового розслідування знаходилася на тимчасово непідконтрольній Україні території, що об`єктивно унеможливило на той час з`ясувати дійсні обставини її відсутності у в/ч, колегія суддів вважає, що відповідач, за для виключення можливої її державної зради, співпраці з державою агресором або дезертирства, правомірно призупинив позивачці виплату грошового забезпечення з 01.03.2022 року.

Таким чином, доводи позивачки про наявність підстав для скасування пункту 2 Наказу №24, яким було призупинено виплату грошового забезпечення, з підстав порушенням військової частиною вимог Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра Оборони України від 21.11.2017 №608 під час перегляду справи судом апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, а відтак задоволенню не підлягають.

Після прибуття солдата ОСОБА_1 до місця тимчасової дислокації в/ч НОМЕР_1 та початку виконання нею обов`язків за посадою в/ч НОМЕР_1 було проведено службове розслідування щодо з`ясування причин та умов, що сприяли відсутності позивачки на військовій службі з 24.02.2022 по 05.06.2022 року, та можливого вчинення нею правопорушення, за результатами якого незаконних дій з її боку не було виявлено.

Доказів протилежного відповідачем під час розгляду справи не надано.

За таких обставин, виходячи з змісту перерахованих вище нормативних актів, які регулюють порядок виплати та зупинення виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, відсутні підстави для висновку, що пункт 3 наказу від 10.06.2022 року №108 про поновлення виплати грошового забезпечення та нарахування призупиненого грошового забезпечення лише після проведення перевірки органами Військової прокуратури, ДБР, тощо, прийнято у порядку та за наявності підстав, визначених законом.

Адже, як зазначалося вище, частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

При цьому, вжите законодавцем словосполучення "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

"У межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

"У спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

На підставі наведеного колегія суддів резюмує, що доводи відповідача стосовно того, що у межах спірних правовідносин в/ч НОМЕР_1 діяла у межах наданих їй владних повноважень та у спосіб, передбачений законами України, є необґрунтованими, оскільки наведені в/ч НОМЕР_1 аргументи не дозволяють дійти висновку про те, що військова частина, після з`ясування причин та умов, що сприяли відсутності солдата ОСОБА_1 на військовій службі з 01.03.2022 року по 05.06.2022 року, не нарахувавши та не здійснивши виплату призупиненого грошового забезпечення позивачці, діяла на підставі та в порядку, передбаченому чинним законодавством, а відтак, згаданий пункт 3 наказу від 10.08.2022 року №108 не відповідає критеріям, визначеним у статті 2 КАС України.

Враховуючи викладене, позов ОСОБА_1 у цій частині підлягає задоволенню, а пункт 3 Наказу №108 - скасуванню.

З метою відновлення порушеного права підлягають задоволенню позов ОСОБА_1 в частині зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачці призупинене грошове забезпечення з 01.03.2022 року по 05.06.2022 року та додаткову винагороду, передбачену Постановою №168 з 24.02.2022 року по 05.06.2022 року;

При цьому колегія суддів відхиляє доводи в/ч НОМЕР_1 , наведені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що додаткова винагорода виплачується виключно військовослужбовцям, які несуть службу, оскільки такі судження військової частини не узгоджуються із приписами пункту 1 Постанови №168, яким установлена така допомога військовослужбовцям на період дії воєнного стану Збройних Сил, які є у штаті військового формування, про що зазначено вище.

До того ж, пунктом 2 надісланою Міністром оборони України телеграмою від 25.03.2022 №248/1298 передбачалося встановлювати виплату щомісячної додаткової винагороди, відповідно до Постанови №168 військовослужбовцям (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам вищих військових навчальних закладів і військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти).

Також колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача про відкриття кримінального провадження №0000157 від 06.05.2022 року у зв`язку з ознаками вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення передбаченого частиною четвертою статті 408 КК України (дезертирство), оскільки відповідно до положень частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Проте відповідачем, всупереч вимог частини другої статті 77 КАС України, такого доказу як вирок надано не було.

Поряд з цим слід додати, що позивачем надано постанову ТУ ДБР у м. Мелітополь від 19 грудня 2022 року про закриття кримінального провадження №0000157 від 06 травня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 408 КК України, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях військовослужбовця бухгалтера (2 категорії) фінансово - економічної служби управління військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 408 КК України.

Під час досудового розслідування було встановлено, що у військовослужбовця бухгалтера (2 категорії) фінансово-економічної служби управління військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 не було об`єктивної можливості виїхати вчасно з тимчасово окупованої території Мелітопольського району Запорізької області. Крім того, вживаючи необхідних заходів для забезпечення безпеки життя і здоров`я своїх дітей, ОСОБА_1 в складі евакуаційної групи 17.04.2022 змогла виїхати з тимчасово окупованої території, одразу повідомивши про вказаний факт своєму командуванню.

Жодних доказів, які б свідчили про вчинення військовослужбовцем бухгалтером (2 категорії) фінансово-економічної служби управління військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 злочину, передбаченого частиною четвертою статті 408 КК України, не встановлено.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування позивачці моральної шкоди, то колегія суддів вважає наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу держвлади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у таких справах повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або протиправність/бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування в розумінні ЦК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 90 000 грн. позивачка посилається на висновок від 31.08.2022 року, отриманий за результатами проведеного психологічного тестування за методикою "Шкала депресії ОСОБА_5 ", яким старший/матрос військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 , бухгалтер, має "високий рівень депресивного стану", рекомендовано консультацію психолога.

Водночас, доказів того, що депресивний стан, негативні емоції, переживання, страх, стан постійної психоемоційної напруги, нервозність, погане самопочуття, які відчуває ОСОБА_1 , перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із оскарженою у даній справі бездіяльністю відповідача, суду не надано.

З огляду на викладене колегія суддів виходить із недоведеності позовних вимог в цій частині, оскільки позивачкою не було доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру й, відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований.

Резюмуючи все вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга позивачки ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №108 від 10.06.2022 року "Про результати службового розслідування" щодо поновлення виплати призупиненого грошового забезпечення ОСОБА_1 після проведення перевірки органами Військової прокуратури, ДБР, тощо.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 призупинене грошове забезпечення з 01.03.2022 року по 05.06.2022 року та додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" з 24.02.2022 року по 05.06.2022 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов