Справа № 580/10579/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2023-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - Відповідач-1, МВС України), Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (далі - Відповідач-2, Ліквідаційні комісія УМВС в Черкаській області) про:

- визнання протиправною відмови Міністерства внутрішніх справ Україні у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року;

- зобов`язання Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області повторно надіслати до Міністерства внутрішніх справ України документи для призначення та виплати ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , одноразової грошової допомоги, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року;

- зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , одноразової грошової допомоги на дату встановлення 2-ї групи інвалідності 09 січня 2020 року, у відповідності до Порядку та Умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року (далі - Порядок №850).

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15.02.2023 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що вичерпний перелік підстав для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги визначений у Порядку №850 не передбачає такої підстави як незалучення до складу комісії, яка проводила медико-соціальну експертизу, представника закладів охорони здоров`я МВС. Крім того, суд зауважив, що аналіз змісту Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі - Положення №1317), не дає підстав стверджувати, що залучення представника закладів охорони здоров`я МВС є обов`язковим. Поряд з іншим суд підкреслив, що належних і допустимих доказів порушення порядку проведення медико-соціальної експертизи МВС України не надано, а оскаржувана відмова всупереч норм Порядку №850 не містить належного обґрунтування її прийняття. Відтак, за висновками суду, покладення на МВС України обов`язку з прийняття рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 є належним способом захисту порушених прав особи та не є втручанням у дискреційні повноваження органу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його повністю та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що не вбачається можливим призначити Позивачу одноразову грошову допомогу, оскільки медико-соціальна експертна комісія проведена з порушенням вимог п. 10 Положення №1317 через незалучення до неї представника закладів охорони здоров`я МВС, а також неоформлення ОСОБА_1 направлення у ДУ «ТМО МВС України по Черкаській області» на експертну комісію. Звертає увагу, що саме по собі подання особою всіх передбачених Порядком №850 документів не може бути безумовною підставою для прийняття позитивного рішення про виплату одноразової грошової допомоги з огляду на наявність у МВС України повноважень з аналізу і дослідження змісту поданих документів. Також Відповідачем-1 зауважено, що покладення судом обов`язку прийняти рішення щодо призначення Позивачу одноразової грошової допомоги є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2023 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 31.03.2023.

Відзивів на апеляційні скарги не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.04.2023 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та наказом начальника УМВС України в Черкаській області від 01.12.2009 №338 о/с (а.с. 10) був звільнений на підставі п. 64 «Б» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через хворобу) 01.12.2009.

Відповідно до свідоцтва про хворобу ВЛК УМВС України в Черкаській області від 17.11.2009 №601 захворювання - так, пов`язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с. 9).

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 470498 від 10.01.2020 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ, безтерміново (а.с. 11). Довідкою серії 12 ААА № 033877 від 10.01.2020 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках визначено ступінь втрати працездатності у відсотках - 80 (вісімдесят) (а.с. 12).

Судом першої інстанції такої встановлено, що 28.01.2020 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Ліквідаційної комісії УМВС в Черкаській області щодо виплати одноразової грошової допомоги встановленого зразка (а.с. 15).

10.02.2020 Відповідачем-2 складено висновок про призначення виплати одноразової грошової допомоги та направлено його до Відповідача-1 (а.с. 16).

У подальшому Ліквідаційна комісія УМВС в Черкаській області листом від 26.11.2020 № Ю-260 повідомила ОСОБА_1 , що у листі Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 13.11.2020 № 38533/15-2020 зазначено, що під час розгляду матеріалів щодо призначення Позивачу одноразової грошової допомоги виявлено, що медико-соціальна експертиза проведена з порушенням п.10 Положення про медико-соціальна експертизу, оскільки представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучалися. Наявність зазначених недоліків унеможливлює прийняття МВС України рішення за надісланими матеріалами згідно з Порядком, тому матеріали повернуті на доопрацювання.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду 04.03.2021 у справі №580/6054/20, яке набрало законної сили 09.06.2021, визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення у встановленому порядку та спосіб з приводу документів для призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21 жовтня 2015 року. Крім того, цим рішенням суду зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути документи ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наведеної судом у мотивувальній частині даного рішення.

На виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 04.03.2021 у справі №580/6054/20 МВС України повторно розглянуто документи ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги. За результатами розгляду МВС України листом від 11.08.2021 № 36916/15-21 повідомило Ліквідаційну комісію УМВС в Черкаській області про те, що під час розгляду матеріалів Департаментом охорони здоров`я та реабілітації МВС України вказано на те, що медико-соціальна експертиза проведена з порушенням п. 10 Положення №1317, оскільки при проведенні медико-соціальної експертизи представники закладів охорони здоров`я МВС не залучалися, направлення на проходження МСЕК від Державної установи «Територіальне медичне об`єднання України по Черкаській області» ОСОБА_1 не отримував. Враховуючи зазначене, Міністерством внутрішніх справ прийнято рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , про що 06.08.2021 затверджено відповідний висновок (а.с. 16-17).

Листом Ліквідаційної комісії УМВС в Черкаській області №Ю-125 від 30.08.2021 ОСОБА_1 повідомлено, що надані медичні документи оформлені з порушенням Положення №1317, що є підставою для відмови у прийнятті рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги (а.с. 13).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів п. 15 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», ст. 23 Закону України «Про міліцію», а також Порядку №850 і Положення №1317, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про міліцію» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання ст. 23 Закону України «Про міліцію» постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 затверджено Порядок № 850.

Згідно пункту 5 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» (набрав чинності 07.11.2015) визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Разом з тим, за змістом п. 15 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до п. 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії (п. 2 Порядку № 850).

Перелік документів, що додаються до заяви (рапорту) про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, окреслено у п. 7 Порядку №850.

У свою чергу, вичерпні підстави для відмови у призначенні та виплаті такої допомоги наведені у п. 14 Порядку №850. При цьому, як правильно наголосив суд першої інстанції, такої підстави як незалучення представника закладів охорони здоров`я МВС до проведення медико-соціальної експертизи чи проведення відповідної експертизи з порушенням вимог Положення №1317 нормами Порядку №850 не передбачено.

Викладеним, на переконання колегії суддів, спростовується посилання апеляційної скарги на те, що незалучення представника закладів охорони здоров`я МВС та неотримання ОСОБА_1 направлення у Державної установи «Територіальне медичне об`єднання України по Черкаській області» на проходження МСЕК є підставою для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги останньому.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що Положення №1317 визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Пунктом 10 указаного Положення передбачено, що залежно від ступеня, виду захворювання та групи інвалідності утворюються такі комісії: 1) загального профілю; 2) спеціалізованого профілю.

Комісія складається з представників МОЗ, Мінсоцполітики, Міноборони, закладів охорони здоров`я МВС, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості і у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери.

До складу комісії входить не менше трьох лікарів за спеціальностями, перелік яких затверджується МОЗ з урахуванням профілю комісії, а також спеціаліст з реабілітації, лікар-психолог або психолог.

Порядок участі представників Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості та інших працівників соціальної сфери затверджується МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики.

Із змісту указаного п. 10 Положення №1317 можна зробити висновок, що до комісії має входити не менше як з трьох лікарів за спеціальностями, перелік яких затверджується МОЗ з урахуванням профілю комісії, а також спеціаліст з реабілітації, лікар-психолог або психолог. Комісія також складається, зокрема, з представника закладів охорони здоров`я МВС.

Поряд з цим, норми указаного Положення дають підстави стверджувати, що ОСОБА_1 як особа, щодо якої проводиться медико-соціальна експертиза, не може впливати на суб`єктний склад комісії. Відтак посилання Апелянта на можливі порушення порядку проведення медико-соціальної експертизи щодо Позивача не можуть мати негативних наслідків для останнього. Крім іншого, як вже було наголошено вище, такої підстави для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги, на яку посилається Відповідач-1, чинним законодавством не перебачено.

До того ж, як обґрунтовано підкреслив суд першої інстанції, всупереч вимог ч. 2 ст. 77 КАС України МВС України не було надано належних і допустимих доказів як порушення порядку формування складу комісії, так і відсутності у складі такої комісії представника закладів охорони здоров`я МВС.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на приписи п. 9 Порядку №850, за якими МВС України приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги, і доказів існування таких випадків Відповідачем-1 не надано, судова колегія погоджується з позицією Черкаського окружного адміністративного суду про те, що оскаржувана у цій справі відмова МВС України у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги є протиправною.

Указана позиція суду апеляційної інстанції узгоджується й з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.10.2022 у справі № 440/4509/19.

Посилання Відповідача-1 на те, що покладенням на нього обов`язку прийняти рішення щодо призначення та виплати Позивачу одноразової грошової допомоги є втручанням у дискреційні повноваження МВС України, судовою колегією оцінюється критично.

Так, згідно правових позицій Верховного Суду, висловлених, зокрема, у постановах від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а та від 27.02.2018 у справі №816/591/15-а, а також у постановах від 13.02.2018 у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а, від 12.04.2018 у справі №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); п. 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); п. 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); п. 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відтак, приймаючи рішення про зобов`язання орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження, суд, перш за все, відновлює баланс взаємодії між органами державної влади та суб`єктами господарювання.

При цьому, суд, приймаючи саме таке рішення на захист порушених прав суб`єктів господарювання - про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певну дію, унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання з боку органів державної влади своїми дискреційними повноваженнями.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988), суд вказав, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

У рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі «Волохи проти України» зазначено: «Таким чином, Суд доходить висновку, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене «згідно із законом», оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження.»

У рішенні у справі «Гасан і Чауш проти Болгарії» вказується: «Суд зазначає, що у даному випадку відповідне законодавство не передбачало чітких критеріїв щодо реєстрації керівництва конфесій, що змінилося, а також не передбачало ніяких процедурних гарантій захисту від свавільного використання дискреційних повноважень...».

Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004 року). Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002, рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Аманн проти Швейцарії» від 16.02.2000).

Також Європейський Суд з прав людини рішенням у справі «Креслена» від 24.04.1990 зазначає, що «закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання».

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадеева проти Росії» від 09.06.2005, в якому Європейський Суд з прав людини з відсилкою до справи «Баклі проти Сполученого Королівства», зазначив, що: «Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

Адміністративний суд наділений дієвим важелем проти незаконних дій з боку представників влади України і здійснених ними в трактуванні дискреційних повноважень (постанова Вищого адміністративного суду України від 23.03.2017 у справі №804/4335/16).

Судова колегія вважає, що Відповідач-1 помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 у справі №816/303/16, від 25.05.2018 у справі №826/6102/16.

Судовою колегією враховується, у межах спірних правовідносин праву Позивача отримати одноразову грошову допомогу кореспондує обов`язок Відповідача-1 прийняти рішення щодо її призначення.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням викладеного судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що покладення на Відповідача обов`язку прийняти рішення щодо призначення Позивачу одноразової грошової допомоги не може вважатися втручанням у дискреційні повноваження МВС України.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 19 квітня 2023 року.