Справа № 200/16651/21
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2023-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2023 року справа №200/16651/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року у справі № 200/16651/21 (головуючий І інстанції Чучко В.М.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність, яка оформлена листом від 23.10.2021 року № 01/3775, у вигляді ненадання посвідчення і нагрудного знака «Ветеран військової служби»;

- зобов`язати відповідача вручити позивачу посвідчення і нагрудний знак «Ветеран військової служби» відповідно до вимог п.п. 1, 5 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

В обгрунтування позову зазначив, що наказом Міністра оборони України від 10.09.2020 року позивача звільнено з військової служби (у зв`язку із скороченням штатів та проведенням організаційних заходів).

Станом на день звільнення вислуга позивача на військовій службі становила 24 роки 2 місяці у календарному обчисленні та 10 років 7 місяців пільгової вислуги, тобто загалом понад 34 роки 9 місяців.

Тому, 22.03.2021 року позивач звернувся до відповідача для надання статусу ветерана військової служби, видачі посвідчення «Ветеран військової служби» і вручення нагрудного знаку «Ветеран військової служби».

23 жовтня 2021 року позивач отримав відмову, оскільки наказ про звільнення з військової служби не містить інформацію про кількість загальної вислуги років.

Така відмова є протиправною.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови ОСОБА_1 у наданні відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» статусу ветерана військової служби, видачі (вручення) посвідчення "Ветеран військової служби" і нагрудного знаку "Ветеран військової служби".

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 надати ОСОБА_1 відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» статус ветерана військової служби, видати (вручити) посвідчення "Ветеран військової служби" і нагрудний знак "Ветеран військової служби".

Не погодившись з рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Календарна вислуга років позивача складає 19 років 09 місяців, пільгова - 24 роки 01 місяць 08 днів, що свідчить про відсутність підстав для надання позивачу статусу ветерана військової служби, видачі посвідчення «Ветеран військової служби» і вручення нагрудного знаку «Ветеран військової служби» відповідно до п. 5 ст.5 ЗУ «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист»

Суд першої інстанції не врахував, що посвідчення та нагрудний знак вручаються ветеранові військової служби за місцем його реєстрації. Проте, особова справа позивача направлена до ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації в паспорті зазначено у м. Київ, тому відповідач не має повноважень щодо видачі посвідчення та нагрудного знаку.

Позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України, має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення від 31.03.2015 року серії НОМЕР_1 .

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) № 449 від 10.09.2020 року підполковника юстиції ОСОБА_1 , звільнено з військової служби у запас за п.п. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Наказом виконувача обов`язків військового прокурора об`єднаних сил від 10.09.2020 року № 581к, підполковника юстиції ОСОБА_1 , з 10.09.2020 року виключено зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, всіх видів забезпечення та направлено особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

22.03.2021 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 для надання йому статусу ветерана військової служби, видачі посвідчення «Ветеран військової служби» і вручення нагрудного знаку «Ветеран військової служби».

09.04.2021 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_6 з заявою про направлення його документів до ІНФОРМАЦІЯ_7 для видачі посвідчення «Ветерана військової служби».

12.04.2021 року ІНФОРМАЦІЯ_8 матеріали для розгляду та прийняття рішення комісією про видачу позивачу посвідчення «Ветеран військової служби» спрямовані до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Листом від 28.04.2021 року ІНФОРМАЦІЯ_9 повернуто комплект документів позивача до ІНФОРМАЦІЯ_10 без реалізації на доопрацювання та рекомендовано направити до Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України для проведення розрахунку вислуги років та внесення змін в наказ Міністра оборони України з метою видачі позивачу посвідчення «Ветеран військової служби».

Також, в листі зазначено, що у копії витягу з наказу від 10.09.2020 № 449 Міністра оборони України не зазначена вислуга років в календарному та пільговому обчисленні, що унеможливлює зробити висновок та визначити чи має право позивач на визнання його ветераном військової служби.

Листом директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 16.07.2021 року повідомлено ІНФОРМАЦІЯ_8 , що у Департаменті опрацьовано лист ІНФОРМАЦІЯ_10 стосовно проведення розрахунку вислуги років для надання права на отримання позивачу посвідчення «Ветеран військової служби».

Згідно розрахунку вислуги років позивача, станом на 01.09.2020 року календарна вислуга років позивача складає 24 роки 01 місяць 08 днів, пільгова 10 років 07 місяців 26 днів, загальна вислуга 34 роки 09 місяців 01 день.

20.10.2021 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_10 із заявою про видачу йому посвідчення і нагрудного знаку «Ветеран військової служби».

Листами від 05.10.2021 року та від 23.10.2021 року ІНФОРМАЦІЯ_8 повідомив позивача про відсутність підстав для видачі посвідчення «Ветеран військової служби», оскільки відповідно до п.3 Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знаку «Ветеран військової служби», затвердженого постановою КМУ від 30.08.1999 року № 1601, підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» є наказ про звільнення з військової служби в запас або відставку для осіб, зазначених у пункті 1 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Не погоджуючись з такою відмовою 20.11.2021 року позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що позивач відповідає вимогам, встановленим п. 5 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», тому має право на отримання посвідчення «Ветеран військової служби» і нагрудного знаку.

Оцінка суду.

На підставі частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 5 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24 березня 1998 року № 203/98 (далі Закон № 203/98) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин ветеранами військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Стаття 10 Закону № 203/98 передбачає, що ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України вручаються посвідчення та нагрудні знаки.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону № 203/98 зразки посвідчень, нагрудних знаків та порядок їх виготовлення і вручення визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1601 затверджено «Порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби».

Пунктом 1 Порядку № 1601 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що посвідчення та нагрудні знаки «Ветеран військової служби» видаються (вручаються) особам, які набули статусу ветеранів військової служби відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Згідно п.1 Порядку № 1601 Посвідчення та нагрудні знаки «Ветеран військової служби» видаються (вручаються) особам, які набули статусу ветеранів військової служби відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Пунктом 2 Порядку № 1601 передбачено, що посвідчення «Ветеран військової служби» є документом, що підтверджує статус ветерана військової служби і його право на отримання відповідних пільг згідно із Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», іншими актами законодавства.

За змістом пункту 3 Порядку № 1601, підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» є, зокрема, наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку - для осіб, зазначених у пункті 5 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Як свідчать матеріали справи, підполковника юстиції ОСОБА_1 наказом Міністра оборони України від 10.09.2020 року звільнено з військової служби у запас за п.п. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів»).

Станом на 01.09.2020 року календарна вислуга років позивача складає 24 роки 01 місяць 08 днів разом зі службою в військовій прокуратурі, пільгова 10 років 07 місяців 26 днів, загальна вислуга 34 роки 09 місяців 01 день.

Зважаючи на таку кількість календарних років військової служби, позивач має право на отримання статусу ветерана військової служби на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Щодо доводів відповідача про можливість надання статусу «ветеран військової служби» тільки в разі звільнення з військової служби в запас або відставку, а не в зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, - суд зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до цієї статті Закону військову службу громадяни України проходять у Збройних Силах України та інших військових формуваннях.

Разом з тим, згідно з частиною четвертою статті 83, статті 27 Розділу V Закону України «Про прокуратуру» (яка діяла до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року № 113-ІХ), військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України».

На військовослужбовців військової прокуратури поширюються усі передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.

Таким чином, позивач, як військовослужбовець, який звільнений з військової служби з органів військової прокуратури, вважається таким, що проходить військову службу.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ запроваджено реформування органів військової прокуратури України.

Відповідно до пункту 21 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» викладена в іншій редакції, згідно з якою після реформування органів прокуратури існування, зокрема військових прокуратур не передбачено.

Згідно з пункту 3 Пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» основними положеннями законопроекту є, зокрема ліквідація військових прокуратур, з правом Генерального прокурора у разі потреби утворювати спеціалізовані прокуратури на правах структурного підрозділу Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур.

Через це, згідно з пунктом 6 розділу II Прикінцеві і перехідні положення з дня набрання чинності цим Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Пунктом 21 розділу II Прикінцеві і перехідні положення установлено, що з дня набрання чинності цим Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» військові прокуратури, прокурори та слідчі військових прокуратур припиняють виконувати свої повноваження у порядку та строки, визначені Генеральним прокурором.

Так, на виконання вказаних вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» Генеральним прокурором видано наказ від 05.02.2020 року № 66 «Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур)», відповідно до якого військових прокурорів Центрального, Південного, Західного регіонів та об`єднаних сил зобов`язано розпочати роботу з підготовки до звільнення військовослужбовців військових прокуратур з військової служби з додержанням вимог законодавства у сфері проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Згідно з п. 226 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 військовослужбовці звільняються з військової служби у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів при скороченні посади, яку військовослужбовець займає, у тому числі при ліквідації (розформовуванні), реорганізації військових частин або державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів, у разі неможливості використання цього військовослужбовця на військовій службі.

Звільнення з військової служби військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів, здійснюється посадовими особами, зазначеними в п. 153 Положення (у даному випадку Міністром оборони України), за поданням керівників державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів, до яких вони відряджалися, без зарахування в розпорядження Міністерства оборони України.

Як визначено пунктом 12 статті 1 Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей" особам, які звільняються з військової служби на підставі нормативно-правових актів, прийнятих у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, надаються такі гарантії соціального захисту: військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку із реформуванням, статус ветерана військової служби надається у разі вислуги 20 років і більше у календарному обчисленні.

На підставі положень пункту 1 Наказу Міністра оборони України № 774 від 29.12.2006 «Про вдосконалення заходів з кадрового забезпечення Збройних Сил України на період 2007-2011 років» (із змінами внесеними Наказом Міністра оборони України № 611 від 11.12.2008), з 1 січня 2007 року військовослужбовцями, звільненими з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, вважаються військовослужбовці, які звільнені з військових частин, що розформовуються, а також у разі скорочення посад на підставі відповідних директив Міністра оборони України про проведення організаційних заходів.

Звільнення цих військовослужбовців проводиться за підстав, що визначені підпунктом г) пунктів 6 та 7статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі).

Оскільки позивача звільнено з військової служби у запас за п.п. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів») з органів військової прокуратури з посиланням на п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ органів прокуратури», тому він є таким, що звільнений з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Є безпідставними посилання апелянта про відсутність повноважень щодо видачі посвідчення та нагрудного знаку, оскільки відмова у видачі посвідчення та нагрудного знаку позивачу була обґрунтована відсутністю необхідної календарної вислуги років, невідповідністю підстав звільнення позивача з військової служби, а не відсутністю у відповідача повноважень на розгляд спірного питання.

Щодо доводів про пропущення позивачем строків звернення до суду з цим позовом.

На підставі частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як свідчать матеріали справи, спір між позивачем та відповідачем виник з приводу відмови відповідача видати позивачу посвідчення і нагрудний знак «Ветеран військової служби» відповідно до вимог п.п. 1, 5 ст. 5 Закону № 203/98.

Листи-відповіді про відмову позивач отримав в жовтні 2021 року, а до суду з позовом звернувся 20.11.2021 року, тобто в межах шестимісячного строку, визначеного ч. 2 ст. 122 КАС України.

Є неприйнятними посилання апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин місячного строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, оскільки позовні вимоги не стосуються порядку проходження позивачем публічної служби.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року у справі № 200/16651/21 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року у справі № 200/16651/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 19 квітня 2023 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 19 квітня 2023 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв