Справа № 640/22212/21
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2023-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2023 року м. Київ справа №640/22212/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м.Києві, третя особа - Державна судова адміністрація України, про визнання бездіяльності протиправною та стягнення суддівської винагороди,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі позивачка) з адміністративним позовом до Територіального управління державної судової адміністрації у м. Києві (далі відповідач-1), Державна судова адміністрація України (далі відповідач-2), - про визнання дій та бездіяльності протиправними та стягнення суддівської винагороди.

Разом з позовною заявою позивачка подала клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами.

Ухвалою від 16.08.2021 Окружний адміністративний суд м. Києва відкрив спрощене позовне провадження у справі за даним позовом.

Зміст позовних вимог складають наступні вимоги: 1) визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо виплати позивачці суддівської винагороди в зменшеному розмірі та не вжиття заходів до компенсації недоотриманої нею суддівської винагороди з 29 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року; 2) стягнути з відповідача на користь позивачки 234 028.58 гривень в рахунок компенсації суддівської винагороди з 29 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вважає протиправним та незаконним не застосування з 29 квітня 2020 року положень ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у зв`язку з чим виникла заборгованість між належною до виплати та виплаченою позивачці суддівською винагородою у зв`язку з запровадженням відповідних обмежень з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року. Позивачка вказує, що її розрахунок за щомісячними розрахунковими листами, що підтверджується також довідкою, виданою ТУ ДСА в м. Києві, становить: в квітні 2020 року - 0 гривень; в травні 2020 року - 86 403,32 гривень; в червні 2020 року - 74 945,50 гривень; в липні 2020 року - 30 870,01 гривень; в серпні 2020 року - 41 809,75гривень. Загальна сума недоплаченої позивачці суддівської винагороди з 29 квітня 2020 року заявлена на суму 234 028,58 гривень.

13.09.2021 відповідачем у справі було подано відзив, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовної заяви, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заперечення проти позову відповідач обґрунтовує недостатністю фінансування фонду оплати праці суддів у 2021 році, а також тим, що Закон №553-IX, яким було встановлено обмеження суддівської винагороди не був визнаний неконституційним в передбаченому законодавством порядку.

13.09.2021 3-ю особою по справі, Державною судовою адміністрацією України, було подано пояснення на позовну заяву, які містять правову позицію у справі аналогічну правовій позиції відповідача.

3-тя особа просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

09.11.2022 позивачка подала Окружного адміністративного суду м. Києва клопотання про залучення в якості співвідповідача особи, раніше заявленої як 3-тя особа по справі та оновлений адміністративний позов.

Ухвалою від 10.11.2022 Окружного адміністративного суду м. Києва Державну судову адміністрацію України було залучено в якості співвідповідача та прийнято до провадження оновлений адміністративний позов, який містить наступні позовні вимоги: 1) визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача-1 щодо виплати позивачці суддівської винагороди в зменшеному розмірі та не вжиття заходів до компенсації недоотриманої нею суддівської винагороди з 29 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року; 2) стягнути на користь позивачки за рахунок бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, суддівську винагороду за період з 29.04.2020 до 28.08.2020 в розмірі 234 028,58 грн відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 №845.

Ухвалою від 31.03.2023 Київський окружний адміністративний суд в порядку виконання вимог Р.ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», прийняв дану адміністративну справу до свого провадження.

Враховуючи попередні матеріали справи, процесуальні документи суду, дослідивши обставини справи, суд встановив наступне.

Указом Президента України від 04 червня 1999 року № 626/99 «Про призначення суддів» відповідно до ст. 127 та ч. 1 ст. 128 Конституції України позивачку було призначено строком на п`ять років на посаду судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Постановою Верховної Ради України від 19.05.2005 №2582-IV позивачка була обрана на посаду судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська безстроково. Постановою Верховної Ради України від 22.05.2008 року №301-VI позивачка була обрана на посаду судді апеляційного суду Дніпропетровської області.

Постановою Верховної Ради України від 7.07.2011 №3615-VI позивачка була обрана на посаду судді Шевченківського районного суду м. Києва.

29.09. 2016 на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради України було прийнято постанову №1623-VIII про звільнення позивачки з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва, у зв`язку з порушенням присяги судді, відповідно до п.5 ч.5 ст.126 Конституції України. Відповідно до вищевказаної постанови наказом Голови Шевченківського районного суду міста Києва №02-04-К-216 від 07.10.2016 року позивачку було відраховано зі штату Шевченківського районного суду м. Києва. Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 800/537/16 задоволено позов ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання незаконною та скасування постанови №1623-УІІІ від 29.09.2016 в частині звільнення її з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва, у зв`язку із порушенням присяги. Вищевказане рішення набрало законної сили 16.04.2020.

На підставі зазначеного рішення, наказом Голови Шевченківського районного суду міста Києва №02-04-К-120 від 28 квітня 2020 року скасовано наказ №02-04-К-216 від 07 жовтня 2016 року про відрахування ОСОБА_1 зі штату Шевченківського районного суду міста Києва та передбачено, що суддя Сіромашенко Наталія Володимирівна має приступити до роботи з 29 квітня 2020 року.

Відповідно до ст.135 Закону України « Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Базовий розмір посадового окладу для судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти, зокрема, 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Згідно з ч. 4 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України. Територіальне управління Державної судової адміністрації в м. Києві здійснює функції по нарахуванню та виплаті суддівської винагороди суддям місцевих судів м. Києва.

З 29 квітня 2020 року належна позивачці до виплати суддівська винагорода була обмежена 10 мінімальними розмірами заробітної плати, що становить 47 230.00 гривень до відрахування з неї податків та зборів.

Як наслідок, суд погоджується з доводами позивачки, що відповідач безпідставно і протиправно не застосовує з 29 квітня 2020 року положення ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у зв`язку з чим заборгованість між належною до виплати та виплаченою суддівською винагородою у зв`язку з запровадженням відповідних обмежень з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року, виходячи з проведеного мною розрахунку за щомісячними розрахунковими листами, що підтверджується також довідкою, виданою ТУ ДСА в м. Києві, становить: в квітні 2020 року - 0 гривень; в травні 2020 року - 86 403,32 гривень; в червні 2020 року - 74 945,50 гривень; в липні 2020 року - ЗО 870,01 гривень; в серпні 2020 року - 41 809,75гривень.

Відповідно до довідки про нараховану та виплачену суддівську винагороду за квітень-вересень 2020 року №366 від 06.07.2021, загальна сума недоплаченої позивачці суддівської винагороди з 29 квітня 2020 року становить 234 028,58 гривень.

Надаючи правове обґрунтування обставинам справи, суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 130 Конституції України та частиною 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

13 квітня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон № 553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 , якою встановлено що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУЮ-19, спричиненої корона вірусом 8АК8-('оУ-2. заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби СОУЮ-19, спричиненої корона вірусом БА К8-Со У-2. та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, члена

Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Зазначений Закон набрав чинності 18 квітня 2020 року після опублікування його у газеті «Голос України» від 17.04.2020 року за №68.

Відповідно до статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

11 березня 2020 року Конституційним Судом України було винесене рішення за наслідками розгляду конституційного подання Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402VIII, «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ, «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ.

У п. 4.1. цього рішення зазначено: «Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5- рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8- рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10- рп/2008, від 3 червня 2013 року № З-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10- рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № П-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020. Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суд дів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № З-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № П-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 рок у№ 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (частина перша статті 124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу».

Суд бере до уваги висновки Конституційного Суду України щодо протиправності зупинення законами про Державний бюджет України на відповідний рік дії інших чинних законів України.

Так в рішенні від 9 липня 2007року № 6-рп/2007, Конституційним Судом України зазначено, що зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян. їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. Так ст.64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені. В цьому ж рішенні зазначено, що оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України. Також в цьому рішенні зазначено, що Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

В рішенні від 22 травня 2008року № 10-рп/2008№ 6-рп/2007, Конституційним Судом України зазначено, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.

Враховуючи зазначене, суд погоджується з доводами позивачки, що Закон України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» щодо зменшення розміру суддівської винагороди не відповідає нормам Конституції України, а тому не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто будь-яке порушення процедури, незалежно від того чи нанесло воно прямі збитки особи, є порушенням права особи на встановлений процес та забезпечення принципу визначеності права, який дозволяє особі передбачити наслідки існування та застосування певної норми.

Відповідач, діючи всупереч приписів статей 19 та 130 Конституції України, порушив приписи діючого законодавства України виплачуючи позивачці з 29 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року винагороду у розмірі, меншому, ніж це визначено спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів», а саме у сумі 47 230,00 гр. з урахуванням утримання з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Такі дії відповідача порушують право позивачки на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Отже, в адміністративному судочинстві на суд покладено обов`язок застосувати норми Конституції України, якщо закон чи інший правовий акт їй суперечить.

Частина 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-1Х від 13 квітня 2020 року, суперечить нормам Конституції України та і нормам спеціального Закону «Про судоустрій і статус суддів». Такий висновок відповідає правовий позиції Верховного Суду, зазначеній у конституційному поданні Верховного Суду до Конституційного Суду України, поданого на підставі Постанови Пленуму Верховного Суду № 7 від 29.05.2020 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „ Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, та етапів послаблення протиепідемічних заходів , положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „ Про Державний бюджет України на 2020 рік, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу 11 „ Прикінцеві положення Закону України „ Про внесення змін до Закону України „ Про Державний бюджет України на 2020 рік .

Працюючи на посаді судді та отримуючи суддівську винагороду у розмірі, визначеному статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», позивачка мала законні правомірні очікування отримати суддівську винагороду як одного із елементів гарантії незалежності суддів.

Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами, не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені: ч. 2 ст.135 Закону №1402 (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами); ст. 130 Конституції України (визначає, що розмір винагороди судці встановлюється законом про судоустрій).

Норми права, які містяться в перелічених статтях законів, є спеціальними та мають вищу юридичну силу по відношенню до Закону України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Тому положення Закону України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік не можуть бути застосовані всупереч спеціальних норм, оскільки протилежне суперечить принципам якості та правової визначеності закону, в сенсі застосування до правовідносин визначення розміру суддівської винагороди позивача.

Вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом та Конституцією порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів. Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.

Конституційний Суд України у Рішенні № 10-рп/2020 від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ,

Положення Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-ІХзі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

П.4.3 мотивувальної частини зазначеного рішення, Конституційний Суд України констатував, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України. Таким чином Конституційний Суд України у своєму ж рішенні, яким він вирішив питання про неконституційність положень ч.ч.І, 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», визначив, що суми невиплаченої суддівської винагороди внаслідок дії обмеження мають бути компенсовані відповідними виплатами.

Відповідно до статті 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Враховуючи, що на законодавчому рівні не було визначено механізму компенсації недоотриманих суддями сум суддівської винагороди за час дії ч.ч.1, 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», - допустимим, належним та легітимним способом виконання обов`язкового рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) можливе шляхом стягнення таких коштів за рішенням суду.

Вирішуючи питання щодо належності як способу захисту порушеного права позивачки, звернення стягнення з відповідача-2 за рахунок бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», суд виходить з наступного.

01.01.2021 набрав чинності наказ Міністерства фінансів України «Про затвердження змін до інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету» від 27.10.2020 №636, відповідно до якого КЕКВ 2.1. Код 2100 «Оплата праці і нарахування на заробітну плату», який включає в себе КЕКВ 2111 «Заробітна плата», доповнено новим підрозділом -2.1.1.3 Код 2113 «Суддівська винагорода», за яким виділяються бюджетні призначення для виплати таких видатків бюджету: 1) суддівська винагорода за встановленими посадовими окладами; надбавка за вислугу років; доплата за перебування на адміністративній посаді в суді, доплата за науковий ступінь, доплата за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці; 2) дорога на оздоровлення в розмірі посадового окладу під час надання щорічної відпустки; 3) вихідна допомога у разі виходу у відставку. Таким чином з 2021 року бюджетні видатки на виплату суддівської винагороди здійснюються за новим КЕКВ 2113 «Суддівська винагорода».

У той же час, для виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів в державному бюджеті України передбачена спеціальна бюджетна програма КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є ДСА України. Паспорт вказаної бюджетної програми, як на 2020, 2021, так і на 2022 рік, як і Інформація про Бюджетний запит ДСА України на 2022-2024 роки за вказаним КПКВК міститься на сайті ДСА України.

Відповідно до абз.3 п.25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого Постановою КМУ від 03.08.2011 №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду, безспірне списання коштів здійснюється лише за такою бюджетною програмою. При цьому, положення пунктів 28-34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми.

За таких умов, суд приходить до висновку, що ефективним способом поновлення порушеного права позивачки є стягнення невиплаченої суми суддівської винагороди за рахунок бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є ДСА України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати протиправними дії та бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві щодо виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди в зменшеному розмірі та не вжиття заходів до компенсації недоотриманої позивачкою суддівської винагороди з 29 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року.

3. Стягнути відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 №845 з Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві на користь ОСОБА_1 234 028 (двісті тридцять чотири тисячі двадцять вісім) гривень 58 (п`ятдесят вісім) копійок в рахунок компенсації суддівської винагороди з 29 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року за рахунок бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Терлецька О.О.