Справа № 420/10245/22
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2023-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/10245/22
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

при секретарі Вовненко А.В.,

за участю представника апелянта Клименка С.Ю.,

представника відповідача Дубняк Н.К.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову Служби безпеки України від 23.02.2022 «Про заборону в`їзду в Україну», якою заборонено в`їзд на територію України громадянину Грузії ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном на 3 (три) роки до 23.02.2025 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувана постанова є незаконною, необґрунтованою та протиправною, оскільки фактичних підстав для прийняття оскаржуваного рішення не було, так як відсутні ознаки причетності позивача до підготовки на території України акцій на шкоду національній безпеці України та охороні громадського порядку з позиції транснаціональних організованих злочинів угрупувань створених на етнічній основі, а наведені в постанові обставини є формальними, абстрактними, не деталізованими, по суті вони є цитатою з норми закону. Проте, позивач тривалий час перебуває на законних підставах на території України, не має жодного відношення до злочинного світу, несудимий, займається підприємницькою діяльністю, неодноразово перетинав державний кордон України та має посвідку на постійне місце проживання на території України за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач працює та проживає на території України, не створює реальну або потенційну загрозу національним інтересам, національній безпеці, суверенітету, територіальній цілісності України, громадському порядку з позиції транснаціональних організованих злочинів угрупувань, створених на етнічній основі, не сприяє терористичній діяльності та не порушує права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави. До кримінальної або адміністративної відповідальності в Україні та за її межами позивач не притягався, є не судимим, на обліку у психологічному або наркологічному диспансері не перебуває. Тобто, при винесенні оскаржуваного рішення у Відповідача відсутні будь-які належні, допустимі та достовірні докази щодо порушення позивачем абз. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». На даний час позивач не може утримувати матеріально та духовно своїх дітей, які проживають в м. Білгород- Дністровський, разом з його дружиною громадянкою України. Крім того з 11.07.2011 року Позивач являється фізичною особою-підприємцем та є засновником підприємств. Позивач вказує, що оскаржуване рішення прийнято за відсутності фактичних та правових підстав, без переслідування легітимної мети, необґрунтовано, упереджено, без дотримання принципу рівності перед законом, непропорційно, без дотримання балансу між жорсткими і несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване дане рішення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Доводами апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано, що позивач неодноразово перетинав державний кордон України та має посвідку на постійне місце проживання на території України за адресою: АДРЕСА_1 . При перетині державного кордону у відповідача не виникало жодних запитань, будь-яких підстав для відмови у в`їзді в Україну не виявлялось та заперечень позивачу не висловлювалось. При винесенні рішення суд першої інстанції не прийняв до уваги, що позивач працює та проживає на території України, не створює реальну або потенційну загрозу національним інтересам, національній безпеці, суверенітету, територіальній цілісності України, громадському порядку з позиції транснаціональних організованих злочинів угрупувань створених на етнічній основі, жодним чином не доводять, що позивач сприяє терористичній діяльності та порушує права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави.Також, до кримінальної або адміністративної відповідальності в Україні та за її межами позивач не притягався, є не судимим, на обліку у психологічному або наркологічному диспансері не перебуває. Не проводив будь-яких акцій на шкоду національній безпеці України. Суд не прийняв до уваги, що у відповідача відсутні будь-які належні, допустимі та достовірні докази щодо порушення позивачем абз. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Стосовно позивача не приймалися резолюції Генеральної Асамблеї та Ради Безпеки Організації Об`єднаних Націй, рішення та регламенти Ради Європейського Союзу. Факти порушень Загальної декларації прав людини, Статуту Організації Об`єднаних Націй з боку позивача відсутні. Апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач, приймаючи оскаржене рішення не діяв на підставі закону.З 11.07.2011 року позивач являється фізичною особою-підприємцем, є керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрологістика Південь» у приватній власності якого знаходиться нерухоме майно, а також позивач є керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіра-агро».Апелянт вказує, що оскаржуване рішення прийнято за відсутності фактичних та правових підстав, без переслідування легітимної мети, необгрунтовано, упереджено, без дотримання принципу рівності перед законом, не пропорційно, без дотримання балансу між жорсткими і несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване дане рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що на адресу ДМС України було направлено лист СБУ про скасування посвідки на постійне проживання громадянину Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з діями останнього, які створюють загрозу національним інтересам України. Позивач на території України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не отримував, тому відсутні обставини, які унеможливлюють примусове повернення або заборону в`їзду вказаній особі на територію України.Рішення про заборону в`їзду іноземцю на територію України, прийняті СБУ в рамках здійснення завдань, покладених на СБУ Законом України Про контррозвідувальну діяльність, мають перш за все превентивний характер, а прийняттю такого рішення не обов`язково має передувати здійснення цією особою порушення законодавства України. СБУ як державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення. Крім цього, законодавством не передбачено, якщо є майнові зобов`язання перед юридичними та фізичними особами в Україні, то вказаній особі не може бути заборонено в`їзд в Україну, а тому відсутність деяких формальностей не спростовує наявності достатньої інформації про факт вчинення іноземцем суспільно небезпечного діяння, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, як це і зазначено у довідці СБУ від 23.02.2022. З огляду на зазначене, відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є громадянином Грузії, що підтверджується національним паспортом (т. 1 а.с.19) та має посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

Позивач одружений на громадянці України ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 11.12.2007 року (т. 1 а.с.20) та від вказаного шлюбу є дві дитини - ОСОБА_6 2007 р.н. та ОСОБА_7 2005 р.н. (т. 1 а.с.23, 26), які разом зареєстровані за місцем проживання в Одеській обл. м. Білгород-Дністровський. Також у позивача є дитина ОСОБА_8 2018р.н., матір якої - ОСОБА_9 (т. 1 а.с.29).

ОСОБА_10 зареєстрований фізичною особою-підприємцем та є засновником двох підприємств - резидентів України.

Листом Департаменту захисту національної державності СБУ від 20.06.2022 за №5/6/3/3-9090/К-129 адвоката позивача повідомлено про те, що СБУ 23.02.2022 року прийнято рішення про заборону в`їзду громадянину Грузії ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 терміном на три роки та воно прийнято в інтересах забезпечення національної безпеки України та боротьби з організованою злочинністю (т. 1 а.с.32)

Вважаючи, що відповідач необґрунтовано прийняв рішення про заборону йому в`їзду на територію України, ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про заборону в`їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_2 прийнята відповідачем на підставі відповідної довідки та є обґрунтованою, тому доводи позивача про її протиправність і необхідність скасування є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 33 Конституції України закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1-3 статті 2).

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI), у частині третій статті 3 якого закріплено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до ст. 13 Закону № 3773-VI в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду;

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Згідно частини 1 статті 19 Закону України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018 року № 2469-VIII (далі - Закон № 2469-VIII), Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, економічної та інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.

Пунктом 4 статті 1 Закону № 2469-VIII визначено, що державна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від реальних і потенційних загроз невоєнного характеру.

У відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 2469-VIII, національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року №2229-XII (далі - Закон №2229-XII) Служба безпеки України - це державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.

На Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України (стаття 2 Закону №2229-XII).

Приписами частини першої статті 5 та пункту 2 частини першої статті 6 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» від 26 грудня 2002 року №374-IV обумовлено, що Служба безпеки України є спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності, підставами для проведення якої є виконання визначених законом завдань, зокрема, щодо контррозвідувального захисту органів державної влади, правоохоронних і розвідувальних органів, охорони державної таємниці.

Згідно з пунктом 13 статті 24 Закону №2229-XII Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи) визначається Інструкцією про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом Центрального управління Служби безпеки України від 29.01.2021 №31 (далі - Інструкція №31).

Відповідно до вимог пункту 2 Інструкції №31 рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю (далі - рішення про заборону в`їзду) приймається в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю.

Згідно із вимогами пунктом 3 Інструкції №31 у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду функціональним підрозділом Центрального управління СБУ (далі - ЦУ СБУ), регіональним органом СБУ (далі - уповноважений підрозділ СБУ) готується довідка.

У довідці зазначаються:

дані про іноземця, якому передбачається заборонити в`їзд в Україну: прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) іноземця в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для громадян інших країн та осіб без громадянства - латиницею), число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також за наявності - дані національного паспорта або іншого документа, який посвідчує особу іноземця (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання, контактний номер телефону;

відомості, що обґрунтовують необхідність прийняття рішення про заборону в`їзду, зокрема: обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду; результати перевірки іноземця за інформаційними системами й оперативними обліками СБУ, МВС та банками даних Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол; наявність родинних зв`язків в Україні (дружини або чоловіка, дітей, батьків, осіб, які перебувають під її опікою чи піклуванням); наявність майнових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні; строк заборони в`їзду в Україну іноземцю (три роки).

Також суд враховує, що Наказом СБУ №147 від 15.06.2022 року (зареєстрований в Міністерстві юстиції України17 червня 2022 р. за № 673/38009) внесенні зміни до пункту 3 Інструкції про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, за якими під час дії в Україні або окремих її місцевостях воєнного стану у довідці не зазначаються відомості, визначені абзацами шостим - восьмим цього пункту, окрім відомостей про результати перевірки іноземця за інформаційними системами й оперативними обліками СБУ.

Пунктом 5 Інструкції №31 встановлено, що на підставі відомостей, викладених у довідці, в уповноваженому підрозділі СБУ готується постанова про заборону в`їзду в Україну (додаток 1).

У постанові про заборону в`їзду в Україну не допускається викладення інформації з обмеженим доступом.

Постанова про заборону в`їзду в Україну складається у двох примірниках, які підписуються оперативним співробітником уповноваженого підрозділу СБУ та погоджуються: у ЦУ СБУ - начальником функціонального підрозділу або його заступником; у регіональному органі СБУ - начальником цього органу або його заступником. Примірники постанови про заборону в`їзду в Україну затверджуються Головою СБУ, його першим заступником чи заступником відповідно до розподілу функціональних обов`язків. Строк заборони в`їзду в Україну іноземцю обчислюється з дати затвердження постанови про заборону в`їзду в Україну (пункт 6 Інструкції №31).

Відповідно до пункту 7 Інструкції №31 уповноважений підрозділ СБУ готує доручення Держприкордонслужбі щодо заборони в`їзду в Україну іноземцю (далі - доручення), форму якого наведено у додатку до Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року N 280 (далі - Порядок).

Уповноважений підрозділ СБУ надсилає доручення до органу Держприкордонслужби з одночасним інформуванням про це ДКР за наявності відомостей про в`їзд іноземця в Україну протягом:

двох днів з моменту затвердження постанови про заборону в`їзду в Україну - у ЦУ СБУ;

семи днів з моменту затвердження постанови про заборону в`їзду в Україну - у регіональному органі СБУ.

В інформуванні обов`язково зазначаються обставини, що слугували підставою для виконання доручення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передумовою для прийняття постанови про заборону в`їзду є викладені у довідці відомості. Рішення про заборону в`їзду повинно прийматися виключно у випадку, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення особою суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції Служби безпеки України.

На виконання вимог ухвали відповідачем надано та судом досліджено довідку від 23.02.2022р. щодо підстав для заборони в`їзду в Україну позивачу, яка має гриф обмеження доступу «Для службового користування», та постанову про заборону в`їзду в Україну від 23.02.2022 строком на три роки.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки суспільна небезпечність перебування ОСОБА_11 на території України полягає у тому, що вказана особа входить до транснаціонального ОЗУ т.з. Еміля Варшавського, яке створене на етнічній основі та причетне до протиправної діяльності насильницького спрямування, вимагання коштів, незаконного переміщення через державний кордон України не задекларованої валюти, контрабанди та збуту наркотичних засобів, зброї, ювелірних цінностей та контрафактного алкоголю, котре своєю діяльністю створює загрозу національній безпеці України та громадському порядку і керується спецслужбами іноземних держав, та Головним управлінням отримано інформацію про те, що ОСОБА_10 за вказівкою лідера вказаного ОЗУ, на території м. Варшава неодноразово проводив зустрічі з кримінальними авторитетами, які причетні до організації контрабандних поставок наркотичних засобів героїну із країн Азії та кокаїну із країн Латинської Америки через Україну до країн Західної Європи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказана довідка та спірна постанова містять визначений Інструкцією №31 виклад обставин, наявність яких є необхідною для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну, а також обґрунтування того, в чому саме полягають інтереси забезпечення безпеки України, пропозиції щодо строку заборони в`їзду в Україну особі (три роки).

Також вказані вище документи дають можливість ідентифікувати особу, відносно яких вони складені.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зі змісту Рекомендації Комітету Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11 березня 1980 року на 316-й нараді, вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Таким чином, вжиття заходів щодо заборони в`їзду в країну залежить виключно від дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 200/13120/19-а.

Служба безпеки України, як державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, наділена компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, окрім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їхньому виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 826/9102/18.

При цьому, право позивача на особисте життя ставиться у противагу інтересам національної безпеки та економічного добробуту держави, що, на думку Суду, виправдовує застосовані до позивача заходи втручання у його права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 320/8499/20.

Крім того, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Надалі Указами Президента України неодноразово продовжений строк дії воєнного стану в Україні, які затверджені законами України та останній раз Указом №59/2023 від 06.02.2023 року.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням встановлених судом обставин суд доходить висновку, що втручання Служби безпеки України в право позивача на ведення ним підприємницької діяльності та спілкування з членами родини було пропорційно переслідуваній меті та необхідним в демократичній державі.

Отже, доводи апелянта про те, що оскаржувана постанова СБУ не відповідає вимогам закону та Інструкції, так як у них не вказано конкретні факти, які б свідчили про вчинення суспільно небезпечного діяння, не зазначено суть відомостей, отриманих в установленому законом порядку, про факти вчинення іноземцем суспільно небезпечних діянь, які суперечать інтересам забезпечення безпеки України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вона прийнята в порядку, визначеному чинним законодавством.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини у справах Abdulaziz, Cabales і Balkandali проти Сполученого Королівства, § 67; Boujlifa проти Франції, § 42 підтвердив, що відповідно до міжнародного права і з огляду на міжнародно-договірні зобов`язання, держава має право контролювати в`їзд іноземців на її територію, а також їх проживання на ній. До того ж, Конвенція не гарантує право громадян іншої держави приїздити до певної держави або проживати у ній. Тому державні органи не зобов`язані дозволяти іноземцю селитись у їхній країні (справа Jeunesse проти Нідерландів [ВП], § 103). Також Европейська конвенція з прав людини не гарантує як такого право іноземця в`їзжати або проживати в певній країні. (справа Dalea против Франции» №964/07 від 02.02.2010 г.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20.04.2023 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик