Справа № 520/4854/21
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 520/4854/21

адміністративне провадження № К/990/12396/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 липня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2023 року у справі №520/4854/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві підполковник Державного бюро розслідувань Маньковського Дениса Володимировича, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: визнати протиправним та скасувати наказ директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, № 22-о від 24 липня 2021 року, в частині звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління з 01 березня 2021 року, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису; застосувати ефективні засоби правового захисту, як в правовому, так і практичному аспектах, які реально призведуть до відновлення та поновлення порушеного права на працю, на підставі судового рішення, яким: поновити позивача з 01 березня 2021 року на рівнозначній новоствореній посаді "Старший слідчий другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові)" або іншій рівнозначній посаді в Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві з аналогічними завданнями та функціональними обов`язками за професією (професійною назвою роботи) "Слідчий", у тому числі з похідними до неї словами "Старший" та термінами і словами, які уточнюють місце роботи; стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 березня 2021 року по дату ухвалення рішення у справі, з урахуванням проведеної виплати вихідної допомоги.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15 липня 2022 року позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, № 22-о від 24 лютого 2021 року в частині звільнення позивача з посади слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління з 01 березня 2021 року, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису; поновлено позивача з 01 березня 2021 року на посаді слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві; стягнено з директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 899149,23 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.

Поставною Другого апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 липня 2022 року у справі № 520/4854/21 скасовано. Прийнято постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Не погодившись із прийнятими рішеннями, позивачем подано до Верховного Суду касаційну скаргу.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України, у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі скаржник в обґрунтування підстав касаційного посилається на підпункти "а", "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить суспільний інтерес та має виняткове значення для позивача.

Поряд із цим, зазначення у касаційній скарзі доводів щодо фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики, суспільного інтересу та виняткового значення для позивача не звільняє особу від обов`язку щодо належного обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування загальних підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункти 1, 2, 3 частини 4 статті 328 КАС України.

Так, скаржник посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) (зі змінами, внесеними Законом № 440-IX) у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20, від 28 липня 2022 року у справі № 140/6353/20, від 01 вересня 2022 року у справі № 160/4335/21.

Суд звертає увагу на те, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).

Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи. Сама ж по собі вмотивованість такого клопотання скаржника оцінюється судом касаційної інстанції при застосуванні наведеного процесуального фільтру під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

Суд указує, що причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, помилковість, незбалансованість, неузгодженість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Основним доводом скаржника в обґрунтування наявності підстав для відступу від висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, викладеного у вищевказаних постановах, є безпідставність застосування до спірних правовідносин (до працівників слідчих підрозділів ДБР) саме положень Закону № 889-VIII, позаяк, на переконання скаржника, правовий статус слідчих ДБР врегульовується спеціальними нормами законодавства, а саме Кримінальним процесуальним кодексом України, Законом України «Про державне бюро розслідувань», Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», Законом України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», Законом України «Про державну таємницю», Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», Законом України «Про стандартизацію» у взаємозв`язку з розділом професій з кодами спеціалізації 2423 «Професіонали в галузі правоохоронної діяльності» та 2429 «Інші професіонали в галузі правознавства» Національного класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженого наказом Держспоживстандарту від 28 липня 2010 року № 327 ДК 003:2010, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743.

Вирішуючи спірні правовідносини, суди попередніх інстанцій зауважили, що законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби згідно Закону України «Про державну службу» та державної служби особливого характеру згідно Закону України «Про Державне бюро розслідувань» встановив певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців, у тому числі введено особливості щодо проходження служби та реалізації повноважень працівників Державного бюро розслідувань.

Так, у постановах від 26 травня 2022 року у справі № 200/11081/20-а та від 24 червня 2022 року у справі № 200/12306/20-а Верховним Судом вже досліджувалося питання щодо врегулювання правового статусу працівників ДБР, які займали посади державної служби та осіб рядового і начальницького складу.

У цих постановах Верховний Суд зауважив, що у зв`язку із набранням чинності 27 грудня 2019 року Законом «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон № 305-ІХ) змінився як правовий статус ДБР із центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган та і порядок визначення організаційної структури ДБР (до внесення вищевказаних змін організаційна структура ДБР затверджувалася Директором ДБР за погодженням із Кабінетом Міністрів України).

Верховний Суд підкреслив, що після внесених змін Законом № 305-IX, за приписами частини п`ятої статті 14 Закону № 794-VIII, трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців ДБР поширюється дія Закону № 889-VIII. Посади державних службовців ДБР відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Проаналізувавши редакції положень статті 14 Законом № 794-VІІІ до і після внесених змін Законом № 305-IX, Верховний Суд констатував, що законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби згідно із Законом № 889-VІІІ та державної служби особливого характеру, згідно з Законом № 794-VІІІ, встановив відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців (державних службовців та осіб рядового і начальницького складу), та введено особливості щодо проходження служби та реалізації повноважень службовців ДБР.

У процесі реалізації законодавчих положень щодо зміни правового статусу ДБР, яка потягнула за собою зміну його організаційної структури та штатного розпису, передбачала зміну категорії посад шляхом виведення із штатного розпису та скорочення посади державного службовця (відповідно до статті 87 Закону № 889-VIII) та введення до штатного розпису посади рядового і начальницького складу.

У цій справі суди попередніх інстанцій установили, що наказом ТУ ДБР у м. Полтаві № 170-о від 02 грудня 2019 року позивача призначено на посаду слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління з 03 грудня 2019 року, як такого, що пройшов за конкурсом з випробуванням 6 місяців, а наказом ТУ ДБР у м. Полтаві № 380-ос від 04 червня 2020 року позивачу присвоєно 9 (дев`ятий ранг) державного службовця, як такому, що пройшов випробування. Оскаржуваним наказом ТУ ДБР у м. Полтаві № 22-о від 24 лютого 2021 року, останнього звільнено 01 березня 2021 року з посади слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису.

Отже, позивач був призначений на посаду в ТУ ДБР у м. Полтаві, яка відносилася до категорії посад державної служби, а тому доводи скаржника, що на спірні правовідносини не поширювали свою дію положення Закону № 889-VIII, та у зв`язку із чим є необхідність відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20, від 28 липня 2022 року у справі № 140/6353/20, від 01 вересня 2022 року у справі № 160/4335/21, є безпідставними.

При цьому, посилання скаржника у аспекті означених доводів на положення пунктів 14, 15, 17 частини третьої статті 3 Закону № 889-VIII, згідно яких дія цього Закону не поширюється зокрема, на працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування; працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами; осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом, є помилковими, позаяк статус правоохоронного органу ДБР набуло після внесених змін Законом № 305-IX, а із установлених судами обставин цієї справи слідує, що позивач пройшов конкурс та був призначений на посаду державної служби.

Крім того, скаржник пов`язує наявність підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у вищевказаних постановах, у зв`язку із застосуванням у цих справах норм права всупереч висновкам Верховного Суду, викладеним у справах №380/3422/20, 380/2289/20, 560/586/21, 640/6399/20, 817/860/16, 826/10460/16, 607/14453/20, 21-8а14, 21-108а14, 21-484а14, 810/1783/13-а, 400/262/19, 340/221/20, 260/261/20, 240/455/20, 380/1857/20, 910/719/19, 922/2383/16, 910/5394/15-г, 2-3007/11 та 757/31606/15-ц.

Разом із тим, у постановах від 10 серпня 2022 року у справі № 380/3422/20 та від 01 грудня 2022 року у справі № 560/586/21 Верховний Суд, проаналізувавши положення статті 87 Закону № 889-VIII в редакції Закону № 440-IX, якими визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваних у цих справах наказів (квітень 2020 року та грудень 2020 року відповідно), дійшов висновку, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Поряд із цим, постанова Верховного Суду у справі № 640/11024/20, у якій викладені висновки щодо застосування статті 87 Закону № 889-VIII в редакції Закону № 440-IX у подібних правовідносинах, прийнята у часі раніше, ніж постанови Верховного Суду у вищевказаних справах, при цьому висновки щодо застосування вказаної норми права, викладені у справі № 640/11024/20 не суперечать висновкам, викладеним у справах № 560/586/21, №380/3422/20.

Щодо висновків Верховного Суду у справах № 817/860/16, 826/10460/16, 607/14453/20, 21-8а14, 21-108а14, 21-484а14, 810/1783/13-а, 400/262/19, 910/719/19, 922/2383/16, 910/5394/15-г, 2-3007/11 та 757/31606/15-ц, то спірні правовідносини у них не врегульовувалися положеннями статті 87 Закону № 889-VIII в редакції Закону № 440-IX, а тому спірні правовідносини у вказаних справах та справі № 640/11024/20 не є подібними.

У справах № 380/1857/20, № 640/6399/20, № 240/455/20, № 260/261/20 та № 340/221/20 процедура звільнення державного службовця у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення врегульовувалася приписами статті 87 Закону №889-VIII Закону України від 19 вересня 2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», тобто до внесених змін Законом № 440-IX, на відміну від спірних правовідносин цієї справи та справи № 640/11024/20, які врегульовувалися положеннями статті 87 Закону № 889-VIII в редакції Закону № 440-IX, а тому спірні правовідносини у вказаних справах не є подібними до справи № 640/11024/20 як і цієї справи.

Разом з тим, Суд звертає увагу, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не містить посилань на висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах у Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі № 140/6353/20 та від 01 вересня 2022 року у справі № 160/4335/21, а тому доводи скаржника про необхідність відступлення від цих висновків є необґрунтованими.

Мотиви скаржника зводяться в цілому до незгоди із застосованими судом апеляційної інстанції висновками Верховного Суду, натомість належних доводів наявності підстав для відступлення від цих висновків, викладених у наведеній вище постанові скаржник не наводить.

За таких підстав, Суд дійшов висновку, що скаржник не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Поряд із цим, у касаційній скарзі як на підставу для відкриття касаційного провадження скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та посилається на застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 липня 2020 року у справі № 816/654/17, від 24 липня 2020 року у справі № 1940/1241/18, від 15 липня 2021 року у справі № 140/6353/20, від 11 травня 2022 року у справі № 420/6617/20, від 20 травня 2022 року № 240/16786/19, від 30 серпня 2022 року у справі № 380/960/22.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Необхідним є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.

При цьому, під судовими рішеннями у подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Однак, скаржник посилаючись на постанови Верховного Суду від 24 липня 2020 року у справі № 816/654/17, від 24 липня 2020 року у справі № 1940/1241/18, від 15 липня 2021 року у справі № 140/6353/20, від 11 травня 2022 року у справі № 420/6617/20, від 20 травня 2022 року № 240/16786/19, від 30 серпня 2022 року у справі № 380/960/22 не обґрунтував, що ці постанови ухвалені у справах за подібними правовідносинами із цією справою. Не зазначено скаржником і норми матеріального права, яку, на думку скаржника, неправильно застосовано судом апеляційної інстанції та висновок суду, який суперечить позиції Верховного Суду.

Натомість касаційна скарга містить опис обставин справи та загальні формулювання незгоди з оскаржуваним судовим рішенням з посиланням на норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та окремі витяги з вищевказаних постанов Верховного Суду.

Інші наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

У касаційній скарзі скаржник також вказує підставою для касаційного оскарження судового рішення пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо застосовування норм права, а саме: пункту 5 частини 1, частини 2 статті 14 Закону України "Про зайнятість населення"; пункту 1.3. розділу І Порядку надання роботодавцями державній службі зайнятості інформації про зайнятість та працевлаштування громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 16 травня 2013 року № 271, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 травня 2013 року за № 841/23373; складання за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України 28 січня 2002 року № 57, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01 лютого 2002 року за № 86/6374 нового штатного розпису і введення його в дію або внесення змін до штатного розпису на дату повідомлення про наступне вивільнення працівників; п. п. 2, 10 ч. 2, ч. 3 статті 42 Кодексу законів про працю України, п. 5 ч. 1, ч. ч. 2, 3 ст. 14, ч. 1 ст. 26, п. 4 ч. 3 ст. 50, ч. ч. 2, 6 ст. 53 Закону України "Про зайнятість населення", ст. ст. 3, 4, ч. 3 ст. 13, ч. 5 ст. 14, ст.ст. 15, 18, 19 Закону України "Про державне розслідування"; складання за формою № 4-ПН, затвердженою наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 317, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 червня 2013 року за № 989/23521, та повідомлення відповідний центр зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову, але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Суд звертає увагу, що зазначення норми права, яку, на думку скаржника, застосовано судом неправильно, безвідносно обставин справи не є належним обґрунтуванням пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, у пункті 5 частини 1 статті 14 Закону України "Про зайнятість населення" наведено перелік осіб, які належать до категорії громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню. У частинах другій, третій статті 14 цього Закону врегульовано питання встановлення та розрахунку квоти для працевлаштування, осіб, визначених у частині першій цієї статті. Статтею 26 Закону України "Про зайнятість населення" врегульовано питання стимулювання працевлаштування громадян, які недостатньо конкурентоспроможні на ринку праці, у статті 50 врегульоване питання участі роботодавців у забезпеченні зайнятості населення, а стаття 53 врегульовує питання відповідальності роботодавця за порушення законодавства про зайнятість населення.

Статтями 3, 4 Закону України "Про державне розслідування" визначено основні засади організації та діяльності Державного бюро розслідувань та гарантії незалежності Державного бюро розслідувань, частиною 3 статті 13 цього Закону визначено повноваження директора територіального управління Державного бюро розслідувань, а частиною 5 статті 15 нормативні акти, якими врегульовано трудові відносини працівників ДБР, статтею 15 визначено обмеження щодо працівників Державного бюро розслідувань, статті 18 регулює питання правового захисту працівників Державного бюро розслідувань, а статті 19 врегульовує питання соціального захисту та пенсійного забезпечення працівників Державного бюро розслідувань.

Водночас наведені положення указаних нормативних актів не врегульовують питання створення комісії для визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, як про те зазначає скаржник у касаційній скарзі та на відсутність висновку щодо застосування яких при вирішенні означеного питання посилається скаржник в обґрунтування пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо пункту 1.3. розділу І Порядку надання роботодавцями державній службі зайнятості інформації про зайнятість та працевлаштування громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 16 травня 2013 року № 271, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 травня 2013 року за № 841/23373, то у ньому наведено визначення термінів, які вживаються у цьому Порядку.

Щодо посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування п. п. 2, 10 ч. 2, ч. 3 статті 42 Кодексу законів про працю України, Суд зауважує, що Верховним Судом вже сформовано висновок у подібних правовідносинах щодо застосування приписів КЗпП України, зокрема, у постанові від 07 липня 2022 року у справі № №640/9691/20, де зазначено, що процедура звільнення державного службовця у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на дату ознайомлення позивача із попередженням про наступне вивільнення (березень 2020 року) врегульовувалася нормами Закону №889-VIII в редакції зі змінами, внесеними згідно із Законами №117-IX та №440-IX, що виключає застосування до спірних правовідносин КЗпП України.

Наведене спростовує посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування означених положень статті 42 КЗпП України у подібних правовідносинах.

Посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо складання за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України 28 січня 2002 року № 57, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01 лютого 2002 року за № 86/6374, нового штатного розпису і введення його в дію або внесення змін до штатного розпису на дату повідомлення про наступне вивільнення працівників Судом відхиляються, позаяк цим наказом затверджено Інструкцію про складання і виконання розпису Державного бюджету України, яка визначає процедури складання і виконання розпису Державного бюджету України.

Необґрунтованими є також посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, складання за формою № 4-ПН, затвердженою наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 317, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 червня 2013 року за № 989/23521, та повідомлення відповідний центр зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці, позаяк питання дотримання указаної процедури у межах спірних правовідносин не є спірним та не є предметом оскарження у цій справі.

Суд зауважує, що в обґрунтування пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен зазначити норму права, яка повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій.

Так, у цій справі суд апеляційної інстанції вирішував питання щодо наявності правових підстав звільнення позивача із займаної посади відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису та дотримання відповідачем при цьому, встановленої вказаним Законом процедури припинення державної служби.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що обов`язок зобов`язання запропонувати усі вакантні посади законодавчо був скасований внесенням змін у Закон № 889-VIII Законом України від 14.01.2020 № 440-ІХ "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" та встановлено право суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Також суд апеляційної інстанції зазначив, що після внесення змін до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII законодавцем врегульовано процедуру припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, у тому числі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури, а тому дія норм законодавства про працю не поширюється на державних службовців у цій частині відносин. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при звільненні позивача відповідачем дотримано приписи законодавства, що регулюють питання звільнення позивача з посади слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління.

Натомість зазначені скаржником норми права (пункт 5 частини 1, частина 2 статті 14 Закону України "Про зайнятість населення"; пункт 1.3. розділу І Порядку надання роботодавцями державній службі зайнятості інформації про зайнятість та працевлаштування громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 16 травня 2013 року № 271, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 травня 2013 року за № 841/23373; п. п. 2, 10 ч. 2, ч. 3 статті 42 Кодексу законів про працю України, п. 5 ч. 1, ч. ч. 2, 3 ст. 14, ч. 1 ст. 26, п. 4 ч. 3 ст. 50, ч. ч. 2, 6 ст. 53 Закону України "Про зайнятість населення", ст. ст. 3, 4, ч. 3 ст. 13, ч. 5 ст. 14, ст. ст. 15, 18, 19 Закону України "Про державне розслідування") не були застосовані судом апеляційної інстанції при вирішенні спірних правовідносин у вказаній справі, а відтак посилання скаржника не необхідність формування висновку Верховного Суду щодо застосування вказаних норм є необґрунтованими.

Таким чином, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновком суду апеляційної інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 липня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2023 року у справі №520/4854/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві підполковник Державного бюро розслідувань Маньковського Дениса Володимировича, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЛ.О. Єресько