Справа № 580/186/23
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2023-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/186/23 Суддя (судді) першої інстанції: Сергій ГАРАНЬ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Дмитра Миколайовича на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Дмитра Миколайовича про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Дмитра Миколайовича про визнання протиправною та скасування постанови.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Дмитро Миколайович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області 18.08.2014 року у справі №695/4828/13-ц видано виконавчий лист про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суми боргу за кредитним договором №0 та №0 в розмірі 64688,13 дол. США, що за курсом НБУ 11,72 грн. за 1 долар станом на 10.04.2014 року становить 757910,48 грн та судовий збір в сумі 3441,00 грн.

12.12.2022 року відповідачем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, згідно якої з ОСОБА_1 вирішено стягнути винагороду приватного виконавця у розмірі 6468,81 дол. США (USD) в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на момент виконання зобов`язання та 344,10 грн.

Позивач, не погоджуючись із зазначеною постановою, звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №1404-VIII).

Частина перша статті 5 Закону №1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною першою статті 31 Закону України від 02.06.2016 року №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон №1403-VIII) визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону №1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частина п`ята статті 31 Закону №1403-VIII передбачає, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону №1403-VIII).

На виконання статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок №643).

Відповідно до пункту 19 Порядку №643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

При цьому, частиною третьою статті 45 Закону №1404-VIII визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

З аналізу положення частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону №1403-VIII слідує, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі.

Також системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.

При цьому право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того, чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 03.03.2020 року у справі №260/801/19, від 10.09.2020 року у справі №120/1417/20-а, від 27.04.2021 року у справі №580/3444/20, від 03.06.2021 року у справі №640/17286/20 та від 26.08.2021 року у справі №380/6503/20.

Відповідно до частини третьої статті 45 Закону №1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Частиною сьомою статті 31 Закону №1403-VIII передбачений обов`язок приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, у якій має бути наведено розрахунок та зазначено порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відтак, винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження є не правом, а обов`язком приватного виконавця.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами, які підлягають примусовому виконанню в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Отже, саме лише існування такої постанови, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 року у справі №420/6845/18.

Щодо визначення суми винагороди приватного виконавця, зазначеної в оскаржуваній постанові, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 533 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 18.08.2014 року у справі №695/4828/13-ц сума боргу за кредитним договором становить 64688,13 доларів США, що за курсом Національного банку України за 1 долар станом на 10 квітня 2014 року становить 757 910,48 грн. Аналогічна сума боргу вказана у виконавчому листі, що виданий Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області від 10 квітня 2014 року №695/4828/13-ц.

Враховуючи приписи статті 533 Цивільного кодексу України, судом першої інстанції вірно зазначено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди зазначають в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні.

У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

У спірній постанові відповідачем визначено основну винагороду приватного виконавця у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, а саме 6468,81 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання (відповідно до Постанови Великої Палати Верховного суду в справі №761/12665/14-ц від 04.07.2018 року) та 344,10 грн.

Статтею 27 Закону №1404-VIII, в редакції на момент прийняття спірної постанови про стягнення виконавчого збору, встановлено, що виконавчий збір становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Отже, законодавцем визначено, що сума виконавчого збору обчислюється із суми боргу, вказаної у виконавчому документі. Проте, відповідач визначив суму виконавчого збору не відповідно до суми боргу, вказаного у судовому рішенні, а згідно із офіційним курсом Національного банку України на момент виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, є підстави для висновку про невідповідність оскаржуваної постанови вимогам статті 27 Закону №1404-VIII.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішенні від 04.08.2022 року у справі №580/1953/21.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 4 ст. 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 268, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Дмитра Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.