Справа № 400/2059/23
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2023-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2023 р. № 400/2059/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Біоносенко В. В. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1
доВійськової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 з вимогами: визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною щодо невиплати грошового забезпечення ОСОБА_1 у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016; зобов`язати військову частини НОМЕР_1 поновити виплати грошового забезпечення передбаченого постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016 року ОСОБА_1 та виплачувати до повного з`ясування обставин захоплення водія відділення зв`язку взводу управління мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 старшого матроса ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у полон або заручником, його інтернування або звільнення, або визнання його в установленому законом порядку безвісно відсутнім чи померлим, але не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що є дружиною військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , який проходив військову службу у м. Маріуполь Донецької області, та 04.04.2022 потрапив у полон. Позивачка звернулась до військової частини з заявою про виплату їй грошового забезпечення чоловіка, та протягом двох місяців отримувала кошти на банківський рахунок. Але, з 19.06.2022 виплати припинилися, а 17.01.2023 на свої звернення вона отримала лист з відмовою у виплаті грошового забезпечення, з посиланням на те, що відповідно до висновків службового розслідування встановлено добровільну здачу в полон.

Відповідач надав відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити. Свою позицію військова частина обґрунтувала тим, що відповідно до п.5 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутнім, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовцями в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування. Відповідно до п.8 Порядку, виплата грошового забезпечення членами сімей військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (установи, організації), місця служби або дезертирували, не здійснюється. Проведеним службовим розслідуванням встановлений факт добровільної здачі в полон військової частини у м. Маріуполь. Відповідно до п.144-1 Положення встановлено, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне. Оскільки, командуванням військової частини НОМЕР_1 повідомлено ДБР про вчинення злочину, позивачем, його військова служба призупинена та він не має право на отримання грошового забезпечення.

Суд розглянув справу 20.04.2023 в порядку спрощеного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія відділення зв`язку взводу управління мінометної батареї.

04.04.2022 ОСОБА_2 потрапив у полон в м. Маріуполь Донецької області.

За заявою ОСОБА_1 , протягом квітня-червні 2022, військовою частиною НОМЕР_1 виплачувалось грошове забезпечення сім`ям за її чоловіка ОСОБА_2 .

З 19.06.2022 військовою частиною здійснення виплат грошового забезпечення припинено.

Відповідно до ч.6 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців:

дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016, за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

По цій справі встановлено, що підставою для припинення виплати грошового забезпечення позивачки стало службове розслідування, призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 №39 від 19.05.2022, яким начебто встановлено факт добровільної здачі в полон ОСОБА_2 .

Відповідно до цього Акту, старший матрос ОСОБА_2 , згадується лише один раз, у загальному переліку осіб, стосовно яких проводиться розслідування обставин потрапляння в полон. При цьому, зі змісту Акту, обставин потрапляння в полон чи гибелі старшого матроса ОСОБА_2 , не встановлено взагалі.

Відповідно до конструкції ч.6 ст.9 Закону та Порядку, існує презумпція щодо доброчесного виконання військовослужбовцями своїх обов`язків та вимушеного потрапляння в полон, поки не буде встановлено інше, а саме добровільна здача в полон. До цього часу, члени сім`ї військовослужбовця мають право на отримання грошового забезпечення полоненого.

По цій справі, судом встановлено, що зазначена презумпція відповідачем не спростована, обставини потрапляння в полон старшого матроса ОСОБА_2 відповідачу на час розгляду справи невідомі.

Таким чином, станом на час розгляду справи у відповідача немає жодних підстав вважати, що старший матрос ОСОБА_2 добровільно здався у полон. А за таких обставин, позбавлення його сім`ї виплати грошового забезпечення до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон, суперечить вимогам ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Позов задовольнити у повному обсязі.

Сума сплаченого позивачем судового збору в розмірі 858,88 гривень підлягає відшкодуванню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Також, у позовній заяві міститься вимога про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу адвоката.

Частиною 2 ст. 134 КАС України передбачено, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Положеннями ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічні правові позиції, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі № 826/841/17 та від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Досліджуючи документи, що містяться в матеріалах справи, а саме: договір про надання правової допомоги №19 від 06.03.2023, додаткову угоду до договору від 06.03.2023 та ордер, судом встановлено, що вартість послуг адвоката становить 12000 грн, з яких 4000 грн клієнт повинен був сплатити протягом 2 діб з дня укладання договору, решта 8000 грн-протягом 2 діб, з дня набрання законної сили рішенням у справі.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачем 4000 грн авансу та будь-які розрахунки вартості наданих послуг.

Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки в матеріалах справи, окрім договору надання правової допомоги, відсутні докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відсутні докази реального понесення позивачем зазначених витрат, відсутня заява про надання доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд не знаходить підстав для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 ) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати грошового забезпечення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 884 від 30.11.2016 року.

3. Зобов`язати Військову частини НОМЕР_1 поновити виплати грошового забезпечення передбаченого постановою Кабінету Міністрів України № 884 від 30.11.2016 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з 19.06.2022 р. та виплачувати до повного з`ясування обставин захоплення водія відділення зв`язку взводу управління мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 старшого матроса ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у полон або заручником, його інтернування або звільнення, або визнання його в установленому законом порядку безвісно відсутнім чи померлим, але не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_5 ,541) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 858,88 (вісімсот п`ятдесят вісім грн вісімдесят вісім коп) гривень.

5. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Біоносенко

Рішення складено в повному обсязі 20.04.2023