Справа № 500/328/23
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2023-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/328/23

20 квітня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Баб`юка П.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та наказів, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в Тернопільський окружний адміністративний суд з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просив суд:

"- визнати протиправними дії командира протитанкового дивізіону військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 про відання наказу від 14.12.2022 року стосовно направлення позивача військовим службовим автомобілем на заготівлю дров цивільним особам;

- скасувати наказ від 14.12.2022 року командира протитанкового дивізіону військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 про направлення позивача військовим службовим автомобілем на заготівлю дров цивільним особам;

- визнати протиправними дії командира взводу радіоелектронної боротьби протитанкового дивізіону військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_3 про відання позивачу наказу від 14.12.2022 року стосовно направлення його військовим службовим автомобілем на заготівлю дров цивільним особам;

- скасувати наказ від 14.12.2022 року командира взводу радіоелектронної боротьби протитанкового дивізіону військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_3 про направлення позивача військовим службовим автомобілем на заготівлю дров цивільним особам;

- стягнути з відповідача на користь позивача 1 (одну) тисячу гривень моральної шкоди".

Доводи сторін.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він мобілізувався до Збройних Сил України (далі - ЗСУ) та наразі проходить військову службу на посаді оператора НОМЕР_2 комплексу радіоелектронної боротьби (далі-РЕБ) взводу РЕБ протитанкового дивізіону військової частини НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_1 . Як військовослужбовець, 14.12.2022 отримав від свого безпосереднього командира - командира взводу РЕБ молодшого лейтенанта (станом на момент звернення з позовом до суду перебуває у званні лейтенанта) ОСОБА_3 усний наказ про вибуття 15.12.2022 о 7:30 год. з метою заготівлі дров.

15.12.2022 у позивач разом з військовослужбовцем ОСОБА_4 , що проживає в одному будинку із позивачом, вирушили до іншого військовослужбовця, котрий, будучи водієм автомобіля ГАЗ-52, відвіз їх до лісопосадки поблизу н.п. Трудове Донецької області. Там ОСОБА_5 зрізав кілька дерев та порізав їх на частини, а позивач виніс їх обабіч посадки. Згодом прибув вказаний водій згаданим автомобілем, на який усі троє завантажили порізаний ліс та вирушили до місця розташування. По дорозі ОСОБА_5 повідомив позивача про те, що заготовлені ними дрова призначені для цивільних осіб, що проживають поруч з ними. Після повернення військовослужбовці, що проходять військову службу разом з позивачем, зокрема, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (з його слів) розвантажили дрова на подвір`ї цивільних, котрі подрібнили їх з метою застосування для власних потреб.

На переконання позивача, ОСОБА_3 , віддавши протиправний наказ, незаконно використав військовий транспортний засіб та військовослужбовців для виконання завдань, не пов`язаних з військовою службою (на користь третіх осіб), адже таке використання особового складу та автомобіля (пального) не пов`язане із обороною України, захистом її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Відповідних угод військова частина не укладала, а позивач не погоджувався на виконання таких робіт.

Як наголошує позивач, жоден автомобіль чи військовослужбовець протитанкового дивізіону військової частини НОМЕР_1 не зміг би покинути його розташування без згоди (відання відповідного наказу) командира цього підрозділу підполковника ОСОБА_2 , котрий є начальником для командира взводу РЕБ.

Таким чином, на думку позивача, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шляхом віддання протиправних наказів про порубку та доставку дров позивачем цивільним особам в умовах правового режиму воєнного стану принизили його честь і гідність як освіченого патріота своєї держави, чим спричинили йому моральну шкоду у розмірі однієї тисячі гривень (а.с.1-3).

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив покликаючись на те, що заяв чи скарг від ОСОБА_1 з приводу протиправності наказу лейтенанта ОСОБА_3 до вищестоящого керівництва не надходило.

Процесуальні дії (рішення) у справі, заяви (клопотання) сторін.

03.02.2023 позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2023, визначено головуючого суддю у справі - суддю Баб`юка П.М.

Ухвалою суду від 08.02.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

09.02.2023 позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду 10.02.2023 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників.

10.04.2023 відповідачем подано відзив на позов.

Обставини справи.

ОСОБА_1 проходить військову службу на посаді оператора НОМЕР_2 комплексу радіоелектронної боротьби (далі-РЕБ) взводу РЕБ протитанкового дивізіону військової частини НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_1 .

Як зазначено позивачем у позові та не заперечувалось відповідачем, 14.12.2022 ОСОБА_1 отримав від свого безпосереднього командира - командира взводу РЕБ молодшого лейтенанта (станом на момент звернення з позовом до суду перебуває у званні лейтенанта) ОСОБА_3 усний наказ про вибуття 15.12.2022 о 7:30 год. з метою заготівлі дров. 15.12.2022 у позивач разом з військовослужбовцем ОСОБА_4 , що проживає в одному будинку із позивачом, вирушили до іншого військовослужбовця, котрий, будучи водієм автомобіля ГАЗ-52, відвіз їх до лісопосадки поблизу н.п. Трудове Донецької області. Там ОСОБА_5 зрізав кілька дерев та порізав їх на частини, а позивач виніс їх обабіч посадки. Згодом, прибув вказаний водій згаданим автомобілем, на який усі троє завантажили порізаний ліс та вирушили до місця розташування. По дорозі ОСОБА_5 повідомив позивача про те, що заготовлені ними дрова призначені для цивільних осіб, що проживають поруч з ними. Після повернення військовослужбовці, що проходять військову службу разом з позивачем, зокрема, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (з його слів) розвантажили дрова на подвір`ї цивільних, котрі подрібнили їх з метою застосування для власних потреб.

Судом встановлено, що станом на 14-15 грудня 2022 року населені пункти Улакли та Трудове Донецької області знаходились в 30-кілометровій зоні ведення бойових дій. Наведене слідує із мапи ведення бойових дій (https://liveuamap.com/uk/time/14.12.2022).

Вважаючи віддані накази ОСОБА_3 та ОСОБА_2 протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Зміст спірних правовідносин.

Для вирішення спору по суті, суд має своїм обов`язком установити: 1) чи мають своїм обов`язком військовослужбовці надавати допомогу цивільному населенню на території, яка є прилеглою до зони ведення бойових дій; 2) чи має право командрир військовослужбовця віддавати наказ підпорядкованому військовослужбовцю про надання допомоги цивільному населенню, зокрема, шляхом заготівлі дров; 3) чи порушує наказ командира про надання допомоги цивільному населенню шляхом заготівлі дров, честь та гідність військовослужбовця.

Норми права, які застосовуються до спірних правовідносин.

Конституція України, визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8). захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (стаття 17); правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232).

Частиною 1 статті Закону № 2232-ХІІ, визначено, що захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Стаття 3 Закону № 2232-ХІІ, передбачає, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Функції, склад Збройних Сил України, правові засади їх організації, діяльності, дислокації, керівництва та управління ними, визначає Закон України від 06.12.1991 № 1934-ХІІ Про Збройні Сили України (далі Закон № 1934).

Абзацом 1 частини 1 статті 1 Закону № 1934, передбачено, що Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Абзацом 2 частини 1 статті 1 Закону України від 06.12.1991 № 1932-ХІІ Про оборону України (далі Закон № 1932), передбачено, що оборона України - система політичних, економічних, соціальних, воєнних, наукових, науково-технічних, інформаційних, правових, організаційних, інших заходів держави щодо підготовки до збройного захисту та її захист у разі збройної агресії або збройного конфлікту.

Частиною 1 статті 1 Закону № 1932, передбачено, що обороноздатність держави - здатність держави до захисту у разі збройної агресії або збройного конфлікту. Вона складається з матеріальних і духовних елементів та є сукупністю воєнного, економічного, соціального та морально-політичного потенціалу у сфері оборони та належних умов для його реалізації.

Частиною 1 статті 2 Закону № 1932, визначено, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах, визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХIV (далі - Статут).

Розділом «Військова присяга» Статуту, визначено, що військовослужбовці складають під час вступу на військову службу присягу наступного змісту: «Я, (прізвище, ім`я та по батькові), вступаю на військову службу і урочисто присягаю Українському народові завжди бути йому вірним і відданим, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зберігати державну таємницю.

Присягаю виконувати свої обов`язки в інтересах співвітчизників.

Присягаю ніколи не зрадити Українському народові!»

Статтею 1 Статуту, передбачено, що Збройні Сили України - військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

Статтею 11 Статуту, визначено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут), визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Стаття 1 Дисциплінарного статуту, вказує, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Згідно із статтею 2 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Відповідно до статті 3 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна досягається шляхом:

виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі;

особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України;

формування правової культури військовослужбовців.

Стаття 4 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Статтею 6 Дисциплінарного статуту, передбачено, право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Мотивована оцінка суду.

Під час вирішення публічно-правових спорів, основоположним фактором, який впливає на правовий результат (кінцеве рішення), є встановлення відповідності вчинених дій та прийнятих суб`єктом владних повноважень рішень вимогам, що передбачені частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Суд, коли розглядає публічно-правовий спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні перш за все перевіряє чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За обставинами справи, головний аргумент позивача зводиться до того, «порубка та доставка дров цивільним особам» не віднесене на обов`язків військовослужбовців. Тому, як позивач вважає, такий наказ командира є протиправним. Більше того, вказаний наказ, що відданий в умовах правового режиму воєнного стану, принижує честь та гідність позивача, як «освіченого патріота своєї держави».

Суд беззастережно погоджується з позивачем в тому, що аналізовані судом джерела права, що є релевантними із спірним питанням даної справи, не містять обов`язку військовослужбовця здійснювати саме «порубку та доставку дров цивільним особам».

В той же час, Конституція та закони України не містять обов`язку населення «ділитись продуктами харчування, водою, одягом, речами першої необхідності тощо» з військовослужбовцями.

Недаремно, законодавець уникає зайвої деталізації в Конституції та законах України обов`язків військовослужбовців (в т.ч. інших суб`єктів правовідносин), оскільки невиправдане розширення їх змісту та кількості призведе до «правового засмічення» нормативно-правових актів. Цілком очевидним є те, що неможливо передбачити всі права та обов`язки, що можуть виникнути в суб`єктів правовідносин під час взаємодії між собою. Це однаковою мірою стосується всіх учасників суспільного життя, зокрема, лікарів, поліцейських, вчителів, водіїв автобусів та суддів, прокурорів та міських голів тощо. Закон не може містити виключний перелік обов`язків названих учасників суспільного життя. Однак, це зовсім не означає, що, коли хтось із них вчиняє якусь дію (приймає рішення), то перед цим відкриває Конституцію України і займається пошуками точного формулювання обов`язку, який повинен виконати. В більшості з випадків такий обов`язок у тому формулюванні, в якому його має виконати особа там буде відсутній. До прикладу, не має обов`язку лікуючого лікаря «налити стакан води хворому».

Тож, для вирішення спору по суті необхідно встановити на виконання яких завдань, передбачених Конституцією та законами України був спрямований наказ відповідача здійснити «порубку та доставку дров цивільним особам».

Аналіз змісту присяги військовослужбовця свідчить про те, що військовослужбовець присягає «… народові завжди бути йому вірним і відданим … неухильно додержуватись Конституції України та законів України …».

Стаття 3 Конституції України наголошує на тому, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

«Військова служба є державною службою особливого характеру …» (частина 1 статті 2 Закону № 2232). Водночас, військовослужбовець під час несення військової служби є представником держави. «Держава» виступає у правовідносинах із іншими особами (суб`єктами приватного права) через створені нею публічні інституції. Збройні Сили України, є однією з таких інституцій, на яку відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності (частина 1 статті 1 Закону № 1934).

ЗСУ складаються, крім інших, з військовослужбовців (частина 1 статті 5 Закону № 1934).

Отож, військовослужбовці є представниками ЗСУ, виконують завдання та функції, які держава поклала на створену нею інституцію.

Утворені державою інституції під час виконання покладених на них завдань та функції підпорядковані одному, спільному завданню, що оголошене в статті 3 Конституції України, а саме, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

На переконання суду, держава, в тому числі в особі Збройних сил України, має своїм обов`язком подбати про життя та здоров`я цивільних осіб, які опинились в 30-кілометровій зоні ведення бойових дій без відповідних засобів для існування. Такі дії держави вважається практичним втіленням приписів статті 3 Основного Закону України.

Більше того, такі дії дали змогу мінімізувати вплив наслідків бойових дій на цивільне населення у районі їх проведення та прилеглій території, сприяли формуванню позитивної громадської думки щодо діяльності українських армійців у районах дислокації військових частин та підрозділів угруповань військ та розширили можливості у протидії негативному інформаційному впливу противника на населення держави.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскаржені накази, які були спрямовані на підтримку життєдіяльності мирного населення, що залишилось в прилеглих до бойових дій районах, відповідають основній меті, збереженню життя здоров`я і безпека людини, та не можуть вважатись протиправними.

Зрозуміло, що основним обов`язком Збройних сил України є відсіч ворога, попри це, підтримка життєдіяльності мирного населення в районі бойових дій також є моральним обов`язком військовослужбовця і відповідає статті 3 Конституції України.

Відповідно до статті 242 КАС, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим, а також відповідати завданню адміністративного судочинства.

При цьому, суд, є інституцією, яка створена державою, в тому числі, для виконання завдань, які визначені статтею 3 Конституції України.

Тому, рішення суду є втіленням справедливості, в тому числі тієї, про яку йдеться в статті 3 Конституції України.

Ухвалючи рішення в даній справі, суд виходить з того, що головним завданням адміністративного судочинства є захист прав та інтересів осіб. Окружні адміністративні суди створені державою для того, що "справедливо" розглядати публічно-правові спори, в яких суб`єкт приватного права є менш захищеною стороною правового конфлікту.

"Справедливість" є відносною категорією, яка залежить не тільки від норм права, а базується соціально-економічних чинниках, у період воєнного (надзвичайного) стану обов`язково враховує всі обтяження, які несуть учасники правовідносин.

Визнання протиправними та скасування усних наказів командирів надати допомогу цивільним особам, які опинились в складній життєвій ситуації, може створити небезпечну прецедентну практику. По своїй суті, це поставить під загрозу практичну реалізацію приписів статті 3 Конституції України на територіях, де ведуться бойові дії.

Дане судове рішення, насамперед, покликане забезпечити дотримання соціальної справедливості та збереження прав та інтересів осіб, які є найбільш вразливими за даних обставин.

На переконання суду, позивач не належить до категорії таких осіб. Напротивагу, для того, щоб не за змістом позовної заяви, а на практиці відповідати критерію "освіченого патріота своєї держави" він повинен виконувати справедливі, законні та обґрунтовані накази своїх командирів, що спрямовані на виконання вимог Основного Закону України.

Таким чином, на думку суду командири віддаючи оскаржувані накази позивачу діяли на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням обставин, добросовісно, розумно та справедливо, а також з дотриманням принципу пропорційності, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для громадян і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Наведене є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 90, 132, 139, 143, 241-247, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 20 квітня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач:

- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження/місце проживання: с. Мала Любаша,Рівненський район, Рівненська область,35009, код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Головуючий суддя Баб`юк П.М.