Справа № 600/552/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2023-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м. Чернівці Справа № 600/552/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області, оформлене листом від 21 жовтня 2022 року за № 53 «Про відмову в призначенні пенсії за вислугу років»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати період роботи з 22 серпня 1988 року по 31 серпня 2022 року на посаді викладача Вільнянської дитячої музичної школи Вільнянської міської ради до спеціального педагогічного стажу та призначити їй пенсію за вислугу років.

Позов обґрунтовано тим, що Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області відмовило ОСОБА_2 у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу. Посилаючись на норми Законів України «Про позашкільну освіту» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач вважає, що вона як викладач дитячої музичної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти, а тому має право на пенсію за вислугу років при наявності відповідного педагогічного стажу роботи. При цьому позивач вказувала на наявність у неї пільгового (спеціального) стажу в розумінні пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», який з 22 серпня 1988 року по 31 серпня 2022 року складає 33 роки 08 місяців 08 днів, чого достатньо для призначення їй пенсії за вислугу років.

Ухвалою суду від 17 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області усі документи, що стосуються спірних відносин.

Відповідач, не погоджуючись із позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому, посилаючись на розділ 1 Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 (далі Постанова №909), вказав, що викладачі позашкільних навчальних закладів не входять до переліку осіб, які мають право на пенсію за вислугу років як працівники освіти, які працюють, зокрема, у позашкільних навчальних закладах. Водночас відповідач зазначив, що відповідно до пункту 3 примітки до Постанови №909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, в тому числі на посаді старшої піонервожатої зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років. Відповідно до Постанови Ради Міністрів СРСР «Про пенсії за вислугу років робітникам освіти, охорони здоров`я та сільського господарства» від 17 грудня 1959 року №1397 був затверджений Перелік закладів, організацій і посад, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, згідно якого була передбачена посада викладачів в музичній школі семирічці, яка належала до навчальних закладів та дитячих установ. Тому стаж роботи, що дає право позивачу на призначення пенсії за вислугу років, становить 3 роки 4 місяці 10 днів. Водночас відповідачем до пільгового стажу не зараховано період роботи з 01.01.1992 по 11.10.2017, оскільки відсутня інформація про належність музичної школи до загальноосвітнього закладу. Вказане, на думку відповідача, свідчить про відсутність протиправних дій по відношенню позивача, у зв`язку з чим він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 у період з 22 серпня 1988 року по 14 лютого 2014 року працювала викладачем теоретичних дисциплін у Вільнянській дитячій музичній школі.

З 15 лютого 2014 року її переведено на посаду викладача з фаху хору, вокалу у Комунальний заклад «Вільнянська дитяча музична школа» Вільнянської районної ради по 31 серпня 2022 року (з 28 січня 2021 року перейменовано у Комунальний заклад «Вільнянська дитяча музична школа» Вільнянської міської ради).

14 жовтня 2022 року позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням №53 від 21 жовтня 2022 року, прийнятим Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, ОСОБА_1 відмовлено у призначені пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу.

Так, згідно названого рішення позивачу до пільгового стажу не зараховано період роботи з 01.01.1992 року по 11.10.2017 року, оскільки відсутня інформація про належність музичної шкоди до загальноосвітнього навчального закладу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з матеріалами справи оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років від 21 жовтня 2022 року №653 мотивоване відсутністю необхідного спеціального стажу (26 років 6 місяців) на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому до пільгового стажу позивача не зараховано період її роботи на посаді викладача теоретичних дисциплін (з 15.02.2014 викладача з фаху хору, вокалу) у Вільнянській дитячій музичній школі з 01 січня 1992 року по 11 жовтня 2017 року.

Отже, спірним є питання зарахування періоду роботи позивача на посаді викладача музичної школи з 01 січня 1992 року по 11 жовтня 2017 року до пільгового стажу, який дає їй право на призначення пенсії за вислугу років.

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 28 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року №1060-XII (чинного до 28 вересня 2017 року) система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.

Згідно зі статтею 29 Закону №1060-XII структура освіти включає, зокрема, позашкільну освіту.

Статтею 4 Закону України «Про позашкільну освіту» від 22 червня 2000 року №1841-III (далі Закон №1841-III) визначено, що позашкільна освіта є складовою системи безперервної освіти, визначеної Конституцією України, Законом України "Про освіту", цим Законом, і спрямована на розвиток здібностей та обдарувань вихованців, учнів і слухачів, задоволення їх інтересів, духовних запитів і потреб у професійному визначенні.

Статтею 12 Закону №1841-III та пунктом 6 Переліку типів позашкільних навчальних закладів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 06 травня 2001 року №433, передбачено, що до позашкільних навчальних закладів відносяться мистецькі школи: музична, художня, хореографічна, хорова, школа мистецтв тощо.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про освіту" від 05 вересня 2017 року №2145-VIII невід`ємними складниками системи освіти є: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.

Отже, позашкільна освіта є складовою системи освіти.

Як вбачається із записів трудової книжки і фактично не заперечувалось відповідачем, позивач з 22 серпня 1988 року по 14 лютого 2014 року працювала викладачем теоретичних дисциплін у Вільнянській дитячій музичній школі, а з 15 лютого 2014 по 31 серпня 2022 року на посаді викладача з фаху хору, вокалу Комунального закладу «Вільнянська дитяча музична школа» Вільнянської районної ради, який з 28 січня 2021 року перейменований у Комунальний заклад «Вільнянська дитяча музична школа» Вільнянської міської ради.

Водночас, як зазначено у наведених вище нормах законодавства, музична школа відноситься до закладу позашкільної освіти.

Частиною четвертою статті 21 Закону №1841-III передбачено, що педагогічні працівники закладів позашкільної освіти мають право на пенсію за вислугою років за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.

Згідно з Переліком посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року №963 (далі Постанова №963), посади вчителів, викладачів всіх спеціальностей, інструкторів фізкультури, методистів належать до категорії педагогічних працівників.

Отже, посада викладача відноситься до посад педагогічних працівників.

Пунктом 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону №1058-IV передбачено, що, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Положеннями пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі Закон №1788-XII) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Проте, 04 червня 2019 року Рішенням Конституційного Суду України N 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року N 911-VIII. Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За змістом рішення Конституційного суду України положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "е, ж" статті 55 Закону №1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII - неконституційними.

Вказані норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення N 2-р/2019, тобто з 04.06.2019.

Отже, з 05 червня 2019 року положення пункту "е" частини першої статті 55 Закону №1788 діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року №911-VIII, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 (далі Постанова №909) затверджено Перелік закладів та установ освіти, охорони здоров`я і соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, відповідно якого пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються після досягнення 55 років за наявності спеціального стажу роботи станом на 1 квітня 2015 р. не менше 25 років і, зокрема, з 1 квітня 2022 р. по 31 березня 2023 р. - не менше 29 років.

Розділом 1 вказаного вище Переліку визначено, що в загальноосвітніх навчальних закладах, військових загальноосвітніх навчальних закладах, музичних і художніх школах посадами, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, є: учителі, логопеди, вчителі-логопеди, вчителі-дефектологи, викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Разом з цим, Кабінетом Міністрів України дорученням від 06 січня 1995 року №397/21 погоджено поширити на викладачів музичних, художніх, хорових, хореографічних шкіл, шкіл мистецтв та інших шкіл естетичного виховання Порядок призначення пенсій за вислугу років, передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909, без внесення змін до неї, що підтверджується листом Міністерства соціального захисту населення України від 01 лютого 1995 року №01-3/133-02-2.

Вказане свідчить про те, що особа, яка займає посаду викладача в музичній школі, є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти, і робота на такій посаді дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону №1788-ХІІ.

Отже, стаж роботи особи на посаді викладача повинен зараховуватися до пільгового стажу відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ, навіть якщо така посада прямо не передбачена Постановою №909.

Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 13 лютого 2019 року у справі №233/4308/17, відповідно до якої викладачі позашкільних навчальних закладів, які входять до структури освіти України, мають право отримання пенсії за вислугу років. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що викладач позашкільного навчального закладу є педагогічним працівником цього позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Стаж роботи викладачем повинен зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні ст. 55 пункту "е" Закону України "Про пенсійне забезпечення" при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком №909.

Зважаючи на наведені вище положення законодавства, суд вважає, що позивач, перебуваючи на посаді викладача у Вільнянській дитячій музичній школі, вважалась педагогічним працівником та має право на зарахування відповідного спеціального стажу роботи та призначення пенсії за вислугу років при наявності необхідного педагогічного стажу.

Водночас, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення та відзиву на позовну заяву, відповідачем до спеціального страхового стажу на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років, не зараховано періоди роботи викладачем музичної школи з 01 січня 1992 року по 11 жовтня 2017 року.

Проте ні в оскаржуваному рішенні, ні у відзиві на позовну заяву відповідачем не зазначено, у зв`язку з чим позивачу не зараховано вказаний період її роботи на посаді викладача музичної школи (викладача з теоретичних дисциплін та викладача з фаху хору, вокалу) і не наведено обґрунтувань щодо неможливості зарахування такого періоду роботи.

При цьому суд зауважує, що обставини щодо перебування позивача на зазначених посадах підтверджуються трудовою книжкою позивача.

Враховуючи наведені вище норми та висновки, суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи відповідача, викладені в оскаржуваній відмові та відзиві на позовну заяву.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте в ході судового розгляду даної справи відповідачем не доведено правомірності оскаржуваного рішення.

Таким чином, суд приходить до висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 21 жовтня 2022 року за №53 про відмову у призначенні ОСОБА_2 пенсії за вислугу років.

Отже, позов у цій частині підлягає задоволенню.

Визначаючись щодо способу захисту порушеного права позивача, враховуючи висновок суду про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 21 жовтня 2022 року за №53, виходячи з повноважень, визначених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача у спірних відносинах буде зобов`язання відповідача зарахувати період роботи позивача на посаді викладача музичної школи з 01 січня 1992 року по 11 жовтня 2017 року до пільгового стажу, який дає їй право на призначення пенсії за вислугу років.

Водночас суд вважає за необхідне зазначити і таке.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи N R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Доцільно відзначити, що здійснення дискреційних повноважень може в деяких випадках передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

Акт, прийнятий у ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Пунктом 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

З огляду на суть та характер спірних відносин, зважаючи на необґрунтованість і передчасність прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за вислугу років, належним способом захисту порушених прав позивача буде, окрім визнання протиправним та скасування вказаного рішення, і зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років від 14 жовтня 2022 року.

Стосовно ефективності та належності такого способу захисту також варто зазначити, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови.

Втім, наведених обставин не встановлено, а оцінка судом правомірності оскаржуваного рішення від 21 жовтня 2022 року №53 надавалася лише тим мотивам, які зазначені у ньому.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог. Натомість доводи відповідача є безпідставними та такими, що не свідчать про обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 536,80 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, яким було прийнято незаконне рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії.

Керуючись статтями 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 21 жовтня 2022 року №53 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати період роботи ОСОБА_1 на посаді викладача музичної школи з 01 січня 1992 року по 11 жовтня 2017 року до пільгового стажу, який дає їй право на призначення пенсії за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років від 14 жовтня 2022 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 536,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 20 квітня 2023 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач - Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області (м. Чернівці, Площа Центральна, 3, 58002, ).

Суддя О.П. Лелюк