Справа № 420/21515/21
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2023-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/21515/21
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України та Управління Служби безпеки України у Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України (далі СБУ) та Управління Служби безпеки України у Одеській області (далі УСБУ) про: визнання протиправною бездіяльності СБУ, допущеної з 19.10.2021 року, яка полягає у неприйнятті рішення щодо нарахування та виплати належного йому матеріального та грошового забезпечення, а саме грошового забезпечення за період з 01.02.2016 року до 01.03.2018 року в розмірі 34161,84 грн. відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» №159, грошового забезпечення компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 01.03.2018 року до 02.06.2020 року в розмірі 441820,19 грн. відповідно до вимог «Про затвердження Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України» №515/ДСК-2018 від 10.04.2018 року, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2019 рік в розмірі 18258 грн. та за 2020 рік в розмірі 21650 грн. відповідно до вимог «Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України» №515/ДСК-2018 від 10.04.2018 року; зобов`язання УСБУ нарахувати відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» №159 та виплатити йому грошове забезпечення у вигляді компенсації втрати частини доходу за період з 01.02.2016 року до 01.03.2018 року в розмірі 34161,84 грн.; зобов`язання УСБУ нарахувати відповідно до вимог «Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України» №515/ДСК-2018 від 10.04.2018 року та виплати йому грошове забезпечення за період з 01.03.2018 року до 02.06.2020 року в розмірі 441820,19 грн.; зобов`язання УСБУ нарахувати відповідно до вимог «Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України» №515/ДСК-2018 від 10.04.2018 року та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2019 рік в розмірі 18258 грн. та за 2020 рік в розмірі 21650 грн..

Протокольною ухвалою суду першої інстанції від 01.08.2022 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до СБУ та УСБУ, в якій позивач просив: визнати протиправною бездіяльність СБУ, допущену з 19.10.2021 року, яка полягає у неприйнятті рішення щодо нарахування та виплати належного йому матеріального та грошового забезпечення, а саме грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 02.06.2020 року в розмірі 441820, 19 грн. відповідно до вимог «Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України» №515/ДСК-2018 від 10.04.2018 року, несплачених при вибутті у щорічні основні відпустки вимоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі 18258 грн. та за 2020 рік в розмірі 21650 грн. відповідно до вимог «Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України» №515/ДСК-2018 від 10.04.2018 року; визнати протиправною бездіяльність УСБУ, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті належного йому грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року до 02.06.2020 року виходячи з посадового окладу за посадою заступника начальника головного відділу, окладу за військовим званням полковник, надбавки за вислугу років у розмірі 45% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням згідно глави 1, надбавки у розмірі 15% посадового окладу згідно глави 3, та преміювання у розмірі 10% посадового окладу згідно глави 15 розділу ІІІ «Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України» №515/ДСК-2018 від 10.04.2018 року в розмірі 441820,19 грн.; зобов`язати УСБУ нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення за період з 01.03.2018 року до 02.06.2020 року виходячи з посадового окладу за посадою заступника начальника головного відділу, окладу за військовим званням полковник, надбавки за вислугу років у розмірі 45% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням згідно глави 1, надбавки у розмірі 15% посадового окладу згідно глави 3 та преміювання у розмірі 10% посадового окладу згідно глави 15 розділу ІІІ «Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України» №515/ДСК-2018 від 10.04.2018 року в розмірі 441820,19 грн.; визнати протиправною бездіяльність УСБУ, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 при вибутті у щорічні основні відпустки допомоги на оздоровлення за 2019 рік та за 2020 рік згідно глави 16 розділу ІІІ «Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України» №515/ДСК-2018 від 10.04.2018 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі 18258 грн. та за 2020 рік в розмірі 21650 грн., передбаченої главою 17 розділу ІІІ «Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України» №515/ДСК-2018 від 10.04.2018 року, з урахуванням посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років; зобов`язати УСБУ нарахувати та виплатити йому несплачені при вибутті у щорічні основні відпустки допомоги на оздоровлення за 2019 рік та за 2020 рік згідно глави 16 розділу ІІІ «Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України» №515/ДСК-2018 від 10.04.2018 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі 18258 грн. та за 2020 рік в розмірі 21650 грн., передбаченої главою 17 розділу ІІІ «Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України» №515/ДСК-2018 від 10.04.2018 року, з урахуванням посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років; визнати протиправною бездіяльність УСБУ щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди з 13.12.2015 року по 29.07.2016 року та з 18.12.2017 року по 01.03.2018 року; зобов`язати УСБУ нарахувати відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ та Постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» №159 та виплатити йому компенсацію втрати частини доходу за період з 13.12.2015 року по 29.07.2016 року та з 18.12.2017 року по 01.03.2018 року у розмірі 34161,84 грн.

В обґрунтовання позову було зазначено, що до 01.03.2018 року ОСОБА_1 були нараховані та виплачені всі належні види грошового забезпечення, а з 01.03.2018 року нарахування та виплати були припинені. Позивач зазначає, що керівництво СБУ невірно застосувало положення пункту 2 глави 1 розділу IV Інструкції № 515/ДСК-2018 та було зобов`язано встановити з 01.03.2018 року матеріальне та грошове забезпечення полковнику ОСОБА_1 за видами грошового забезпечення, які мали постійний характер та є аналогічними Інструкції-35/ДСК-2008, а саме: посадовий оклад за посадою заступника начальника головного відділу, оклад за військовим званням полковник, надбавку за вислугу років згідно глави 1 у розмірі 40%, надбавки у розмірі 15% посадового окладу згідно глави 3 та преміювання у розмірі 10% посадового окладу згідно глави 15 розділу III Інструкції № 515/ДСК-2018. З 01.03.2018 року по 02.06.2020 року (дату звільнення), тобто протягом 27 місяців, грошове забезпечення полковнику ОСОБА_1 не нараховувалось та не виплачувалося.

Крім того, з урахуванням того, що полковник ОСОБА_1 протягом перебування у розпорядженні використав чотири щорічні основні відпустки (за 2017, 2019, 2020), він вважає, що існують всі правові підстави для виплати несплаченої йому у 2017, 2019, 2020 роках по одній допомозі на оздоровлення згідно глави 16 розділу III Інструкції-515/ДСК-2018, а також по одній матеріальній допомозі для вирішення соціально-побутових питань, передбаченій главою 17 того ж розділу з урахуванням посадового окладу (глава 1 розділу II Інструкції-515/ДСК-2018), окладу за військовим званням (глава 3 розділу II Інструкції-515/ДСК-2018) та надбавки за вислугу років (глава 3 розділу II Інструкції-515/ДСК-2018).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року позов задоволено частково. Суд вирішив:

- визнати протиправною бездіяльність УСБУ, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 належного йому грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року до 02.06.2020 року;

- зобов`язати УСБУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.03.2018 до 02.06.2020 року;

- визнати протиправною бездіяльність УСБУ, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 при вибутті у щорічні основні відпустки допомоги на оздоровлення за 2019 рік та за 2020 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та за 2020 рік;

- зобов`язати УСБУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 несплачені йому при вибутті у щорічні основні відпустки допомоги на оздоровлення за 2019 рік та за 2020 рік та матеріальні допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та за 2020 рік;

- визнати протиправною бездіяльність УСБУ щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди з 13.12.2015 року по 29.07.2016 року та з 18.12.2017 року по 01.03.2018 року;

- зобов`язати УСБУ нарахувати відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ та Постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» №159 та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу за період з 13.12.2015 року по 29.07.2016 року та з 18.12.2017 року по 01.03.2018 року.

В решті позову було відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач УСБУ подало апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги відповідача, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив кадрову військову службу в СБУ в період з 31.03.1999 року по 02.06.2020 року.

13.12.2015 року полковник ОСОБА_1 був затриманий органами військової прокуратури за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України.

Наказом СБУ від 13.12.2015 року №1422-ос полковник ОСОБА_1 був зарахований у розпорядження начальника УСБУ по посаді заступника начальника головного відділу за підпунктом «в» (у разі здійснення стосовно військовослужбовця кримінального провадження до закриття кримінального провадження чи постановлення вироку судом) пункту 48 «Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України».

16.12.2015 року ухвалою Приморського районного суду міста Одеси до ОСОБА_1 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

15.12.2017 року Київським районним судом м.Одеси ОСОБА_1 засуджено за ч.2 ст.15, ч. 4 ст.190 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк з 13.12.2015 року по 15.12.2017 року (термін його перебування в ДУ «Одеській слідчий ізолятор»).

З 18.12.2017 року запобіжний захід у вигляді тримання полковника ОСОБА_1 під вартою був змінений (звільнено під заставу).

У період з 10.04.2018 року по 21.05.2018 року у встановленому порядку наказом начальника УСБУ полковнику ОСОБА_1 була надана щорічна основна відпустка за 2017 рік.

18.06.2018 року наказом начальника УСБУ від №307/ДСК на полковника ОСОБА_1 було покладено виконання окремих функціональних обов`язків в секторі архівного забезпечення Управління.

З 03.09.2018 року по 15.10.2018 року у встановленому порядку наказом начальника УСБУ полковнику ОСОБА_1 була надана щорічна основна відпустка за 2018 рік.

З 05.08.2019 року по 06.09.2019 року у встановленому порядку наказом начальника УСБУ полковнику ОСОБА_1 була надана щорічна основна відпустка за 2019 рік.

15.08.2019 року було нараховане та виплачене полковнику ОСОБА_1 грошове забезпечення за час перебування у розпорядженні начальника УСБУ у періоди з 13.12.2015 року по 28.07.2016 року та з 18.12.2017 року по 01.03.2018 року.

З 20.02.2020 року по 05.03.2020 року та з 14.05.2020 року по 15.06.2020 року у встановленому порядку наказом начальника УСБУ полковнику ОСОБА_1 була надана щорічна основна відпустка за 2020 рік.

02.06.2020 року ухвалою Апеляційної палати Вищого Антикорупційного суду вирок Київського районного суду м. Одеси від 15.12.2017 року залишено без змін.

Наказом голови СБУ №931-ОС/дск від 24.07.2020 року «По особовому складу» полковник ОСОБА_1 був звільнений з військової служби за п.п.«б» п.61 «Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України», п.п.«д» (у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади) п.2 ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Збройних Сил України та виключений зі списків особового складу з 02.06.2020 року.

З 27.07.2020 року ОСОБА_1 відбував покарання в ДУ «Одеській слідчий ізолятор».

При цьому, 25.09.2020 року за ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси не відбуту частину покарання ОСОБА_1 замінено на 60 годин громадських робіт.

10.11.2020 року ОСОБА_1 знято з обліку МВС України по відбуттю строку покарання.

Листом УСБУ від 13.05.2020 року №65/23/Г-13/389 представнику позивача повідомлено про те, що ОСОБА_1 зарахований у розпорядження начальника УСБУ по посаді заступника начальника головного відділу за пунктом «в» (у разі здійснення стосовно військовослужбовця кримінального провадження - до закриття кримінального провадження чи постановлення вироку судом) пункту 48 «Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, з 13 грудня 2015 року де і перебуває зараз. Відповідно до вимог п.4.9 «Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України», затвердженої наказом СБУ від 14.10.2008 року №772, військовослужбовці, стосовно яких здійснюється кримінальне провадження та які зараховані у розпорядження за п.п.«в» п.48 Положення, продовжують проходити військову службу з урахуванням особливостей, що випливають з їх статусу підозрюваного або обвинуваченого, та виконувати обов`язки військової служби в межах, визначених начальником, у розпорядженні якого вони перебувають. Порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час перебування в розпорядженні визначений главою 1 розділу ІV Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям СБУ, затвердженої наказом Центрального управління СБ України №515/ДСК-2018 від 10.04.2018 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2018 року за №512/31964, яка набрала чинності 01.03.2018 року. Згідно із п.2 глави 1 розділу ІV Інструкції виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, строки якого не визначені, зберігається протягом шести місяців з дня зарахування у розпорядження. Одночасно, відповідно до п.6 глави 1 розділу ІV Інструкції, після закінчення строків перебування у розпорядженні, передбачених п.48 Положення (якщо військовослужбовці не призначені на посаду або не звільнені з військової служби), а у випадках коли такі строки не визначені після спливу шести місяців з дня зарахування в розпорядження відповідних начальників або керівників, виплата їм грошового забезпечення здійснюється за рішенням Голови СБУ на підставі мотивованих рапортів начальників або керівників, у розпорядженні яких перебувають такі військовослужбовці. З урахуванням викладеного, виплату грошового забезпечення полковнику ОСОБА_1 припинено 01.03.2018 року на підставі п.2 глави 1 розділу ІV Інструкції у зв`язку із закінченням шестимісячного терміну його перебування у розпорядженні, а в порядку, передбаченому п.6 глави 1 розділу ІV Інструкції підготовлено і направлено на розгляд Голові СБУ мотивований рапорт про виплату зазначеному військовослужбовцю грошового забезпечення з 10.09.2019 року з дати набрання чинності відповідних змін до Інструкції (аркуш справи 18).

Крім того, листом №65/23/Г-46/389 від 26.07.2021 року УСБУ повідомлено представнику позивача про те, що ОСОБА_1 використав всі дні щорічних основних відпусток за період служби з 2015 року до 2020 року і підстав для виплати компенсації немає. Відповідно до глави 16 та 17 розділу ІІІ Інструкції військовослужбовцям один раз на рік виплачується допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Зазначені допомоги виплачуються на підставі відпускного посвідчення, за яким військовослужбовець вибуває у чергову відпустку або мотивованим рапортом військовослужбовця. Виходячи з того, що щорічна основна відпустка за 2017 рік ОСОБА_1 була використана з 10.04.2018 року по 21.05.2018 року (наказ УСБУ №148-ос від 06.04.2018 року), а мотивований рапорт на виплату допомоги для оздоровлення у 2017 році та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2017 році ОСОБА_1 не подавався, підстав для їх виплати не має. При вибутті у щорічну основну відпустку у 2019 та 2020 роках ОСОБА_1 згідно Інструкції грошове забезпечення не нараховувалось та не виплачувалось, а отже і не було підстав для виплати матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (аркуш справи 20).

ОСОБА_1 також 02.09.2021 року звернувся до УСБУ із заявою щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 0.03.2018 року до 02.06.2020 року в розмірі 441820,19 грн., нарахування та виплати передбачених законодавством грошових виплат у зв`язку із наданням щорічних основних відпусток за 2019 рік в розмірі 18258 грн. та за 2020 рік в розмірі 21650 грн., нарахувати та виплатити передбачену законодавством індексацію належного грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року до моменту звільнення 02.06.2020 року (аркуші справи 32-34).

УСБУ листом №65/23/І-12/389 від 19.10.2021 року повідомило позивача про те, що відповідно до п.2 глави 1 розділу ІV Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям СБ України, затвердженої наказом ЦУ СБ України від 10.04.2018 року №515/ДСК за військовослужбовцями, зарахованими в розпорядження відповідних начальників або керівників (крім тих, що зараховані в розпорядження за підставами, передбаченими пп.«в» - у випадках, передбачених п.1 глави 4 цього розділу, а також пп.«е», «є» та «ж» п.48 «Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ», затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262, зберігається виплата грошового забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, протягом строків перебування у розпорядженні, передбачених п.48 Положення, а у випадках, коли такі строки не визначені, - протягом шести місяців з дня зарахування у розпорядження. Підпункт «в» п.48 Положення передбачає перебування військовослужбовця у розпорядженні до закриття кримінального провадження чи постановлення вироку судом, тобто містить вказівку на подію, яка має неминуче настати і, згідно норм Цивільного кодексу України, встановлює саме термін, а не строк перебування у розпорядженні. Враховуючи вказане, а також те, що станом на 01.03.2018 року з дня зарахування позивача у розпорядження (13.12.2015 року) пройшло більше шести місяців, нарахування та виплата позивачу грошового забезпечення були припинені. Крім зазначеного повідомлено, що згідно абз.3 п.6 глави 1 розділу ІV Інструкції 515 після закінчення строків перебування у розпорядженні, передбачених пунктом 48 Положення (якщо військовослужбовці не призначені на посаду або не звільнені з військової служби), а у випадках коли такі строки не визначені після спливання шести місяців з дня зарахування в розпорядження відповідних начальників або керівників, виплата їм грошового забезпечення здійснюється за рішеннями голови СБ України на підставі мотивованих рапортів начальників або керівників, у розпорядженні яких перебувають такі військовослужбовці. У разі прийняття головою СБ України рішення про виплату грошового забезпечення воно виплачується, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років., надбавки за службу в умовах режимних обмежень та премій в розмірах, що визначаються наказами про особовому складу. З метою реалізації вказаної правової норми, Управлінням на ім`я голови СБ України було подано рапорт від 24.03.2020 року №65/14/1085-дск з проханням дозволити виплату позивачу грошового забезпечення з 01.09.2019 року. За результатами його розгляду (доповідна УРОС СБ України від 29.05.2020 року №11/2-3971) в задоволенні було відмовлено. Аналогічна позиція щодо відсутності у Положенні конкретних строків перебування військовослужбовця у розпорядженні у разі здійснення стосовно нього кримінального провадження і необхідності застосування норми про збереження грошового забезпечення протягом шести місяців з дня зарахування у розпорядження міститься у відповідях УПЗ СБ України від 31.07.2018 року №16/3091 на запит Управління від 23.07.2018 року №65/25/2962 та від 07.10.2021 року №16/5950 на запит Управління від 22.09.2021 року №65/23/3719 (аркуші справи 40-41).

Вказані обставини і стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов в частині, суд першої інстанції виходив з того, що зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Таким чином, на отриману позивачем суму недотриманого грошового забезпечення повинна бути нарахована компенсація за період з 13.12.2015 року по 29.07.2016 року та з 18.12.2017 року по 01.03.2018 року, чого не відбулось, чим допущено протиправну бездіяльність щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди з 13.12.2015 року по 29.07.2016 рік та з 18.12.2017 року по 01.03.2018 року.

У зв`язку із визнанням протиправної бездіяльності щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди з 13.12.2015 року по 29.07.2016 рік та з 18.12.2017 року по 01.03.2018 року, у суду є всі підстави для зобов`язання УСБУ нарахувати відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ та Постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» №159 та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу за період з 13.12.2015 року по 29.07.2016 року та з 18.12.2017 року по 01.03.2018 рік.

Також, суд зазначив, що УСБУ допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 належного йому грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року до 02.06.2020 року.

У зв`язку із визнанням протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 належного йому грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року до 02.06.2020 року, у суду є всі підстави для зобов`язання УСБУ нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за вказаний період.

Крім цього, враховуючи те, що під час перебування у розпорядженні відповідача позивач використав щорічні основні відпустки (за 2019, 2020 роки), відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 при вибутті у щорічні основні відпустки допомоги на оздоровлення за 2019 рік та за 2020 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та за 2020 рік, чим допущено протиправну бездіяльність.

Враховуючи протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 при вибутті у щорічні основні відпустки допомоги на оздоровлення за 2019 рік та за 2020 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та за 2020 рік, у суду є всі підстави для зобов`язання відповідача вчинити такі дії.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками з огляду на таке.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги, вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Так, відповідно до вимог пункту 4.9 «Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України», затвердженої наказом СБ України від 14.10.2008 року №772, військовослужбовці, стосовно яких здійснюється кримінальне провадження та які зараховані у розпорядження за пп.«в» п.48 Положення, продовжують проходити військову службу з урахуванням особливостей, що випливають з їх статусу підозрюваного або обвинуваченого, та виконувати обов`язки військової служби в межах, визначених начальником, у розпорядженні якого вони перебувають.

Наказом Служби безпеки України від 13.12.2015 року №1422-ос полковник ОСОБА_1 був зарахований у розпорядження начальника УСБУ в Одеській області по посаді заступника начальника головного відділу за пп.«в» (у разі здійснення стосовно військовослужбовця кримінального провадження до закриття кримінального провадження чи постановлення вироку судом) п.48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України.

На виконання відповідних положень Інструкції, наказом начальника УСБУ в Одеській області від 18.06.2018 року №307/ДСК на полковника ОСОБА_1 було покладено виконання окремих функціональних обов`язків в секторі архівного забезпечення Управління.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за період з червня 2018 року по 02.06.2020 року (дата звільнення) особисто опрацював матеріали архівних кримінальних справ на осіб, які перебувають на оперативному обліку в МВС України (фонд «Основний»), та матеріалів архівних кримінальних справ на осіб, які зняті з оперативного обліку в МВС України (фонд «Припинений»), а також здійснював облік опрацьованих ним матеріалів.

Судом першої інстанції було встановлено та сторонами не оскаржувалось, що УСБУ не виплачувалося позивачу грошове забезпечення у повному розмірі після зарахування його у розпорядження начальника у період з 01.03.2018 року до 02.06.2020 року, оскільки він був зарахований у розпорядження за пп.«в» п.48 Положення, строк перебування у якому не встановлено, оскільки з дня зарахування у відповідне розпорядження (13.12.2015 року) минуло більше шести місяців.

Відповідно до пп.«в» п.48 Положення зарахування військовослужбовців СБУ у розпорядження прямих начальників (командирів), а за рішенням голови СБУ - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника (командира) іншого функціонального підрозділу Центрального управління, органу, закладу, установи СБУ або штабу Антитерористичного центру при СБУ допускається: у разі здійснення стосовно військовослужбовця кримінального провадження - до закриття кримінального провадження чи постановлення вироку судом.

Військовослужбовці, зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, в чиєму розпорядженні вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.

Після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для дальшого перебування в розпорядженні, він призначається на посаду або звільняється в установленому порядку з військової служби.

Військовослужбовці СБУ звільняються з посад та зараховуються в розпорядження наказами по особовому складу начальників (командирів), які мають право призначення на ці посади, а військовослужбовці, призначення на посади та звільнення яких з посад належить до повноважень Президента України, зараховуються у розпорядження наказами голови СБУ по особовому складу на підставі відповідного Указу Президента України про звільнення з посади.

За військовослужбовцями, зарахованими у розпорядження прямих начальників (командирів), зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.

Отже, протягом часу перебування військовослужбовця у розпорядженні за ним зберігається грошове забезпечення, за виключенням випадків, передбачених законодавством.

Також, відповідно до пункту 3.2.1 відомчої Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців СБУ, затвердженої наказом СБУ №35/ДСК від 23.01.2008 року, зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 30 січня 2008 року за №71/14762, яка діяла на дату зарахування полковника ОСОБА_1 у розпорядження (далі Інструкція № 35/ДСК-2008), за військовослужбовцями, звільненими з посад, які вони займали, і зарахованими в розпорядження відповідних начальників або керівників, зберігалася виплата грошового забезпечення на весь період перебування у розпорядженні.

Пунктом 3.2.2 Інструкції 35/ДСК-2008 передбачалось, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, зазначеним у п.3.2.1 цієї Інструкції, здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які мають постійний характер, що були встановлені таким військовослужбовцям на момент зарахування у розпорядження.

Відповідно до п.3.5.2 Інструкції 35/ДСК-2008 військовослужбовці, які затримані, чи стосовно яких судом обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту, виплата грошового забезпечення припиняється з дня затримання або обрання судом запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Інструкція 35/ДСК-2008 втратила чинність згідно з наказом СБУ від 10.04.2018 року №515/ДСК-2018 «Про затвердження Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2018 року за №512/31964. Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям СБ України із зазначеної дати врегульовано затвердженою цим наказом Інструкцією № 515/ДСК-2018.

Згідно з п.2 глави 1 розділу ІV Інструкції №515/ДСК-2018 за військовослужбовцями, зарахованими у розпорядження відповідних начальників або керівників (крім тих, що зараховані у розпорядження за підставами, передбаченими пп.«в» - у випадках, передбачених п.1 глави 4 цього розділу, а також пп.«е», «є» та «ж» п.48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262), зберігається виплата грошового забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, протягом строків перебування у розпорядженні, передбачених п.48 Положення, а у випадках, коли такі строки не визначені, - протягом шести місяців з дня зарахування у розпорядження.

При цьому, п.1 глави 4 розділу IV Інструкції 515/ДСК-2018 визначено, що військовослужбовцям, відстороненим від виконання службових повноважень відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», відстороненим від посади відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, або які оголошені в розшук чи до яких застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, виплата грошового забезпечення припиняється з дня прийняття стосовно них відповідного рішення на весь час відсторонення від виконання службових повноважень, відсторонення від посади, перебування в розшуку або застосування запобіжного заходу.

У разі зміни запобіжного заходу виплата грошового забезпечення військовослужбовцю здійснюється на підставі відповідної ухвали слідчого судді або суду.

З наведеного вбачається, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, зарахованим у розпорядження, припиняється лише у вищезазначених випадках, а саме: 1) відстороненим від виконання службових повноважень відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», 2) відстороненим від посади відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, 3) або які оголошені в розшук 4) чи до яких застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою; у вказаних випадках військовослужбовці не перебувають на робочому місці та не виконують службові обов`язки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 протягом часу перебування у розпорядженні перебував на робочому місці та виконував визначені функціональні обов`язки з 01 березня 2018 року по 02 червня 2020 року.

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що до ОСОБА_1 не застосовувалось відсторонення від посади згідно вказаних приписів Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року №1700-V11 та Кримінального процесуального кодексу України, позивач у розшук не оголошувався і з 17.12.2017 року під вартою не перебував, що свідчить про відсутність підстав для припинення виплати йому грошового забезпечення, передбачені п.1 глави 4 розділу 1V Інструкції № 515/ДСК-2018.

Крім того, УСБУ листом від 13.05.2020 року №65/23/Г-13/389 повідомило позивача про те, що згідно із п.2 глави 1 розділу ІV Інструкції виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, строки якого не визначені, зберігається протягом шести місяців з дня зарахування у розпорядження.

Однак, відповідно до п.6 глави 1 розділу ІV Інструкції, після закінчення строків перебування у розпорядженні, передбачених п.48 Положення (якщо військовослужбовці не призначені на посаду або не звільнені з військової служби), а у випадках коли такі строки не визначені після спливу шести місяців з дня зарахування в розпорядження відповідних начальників або керівників, виплата їм грошового забезпечення здійснюється за рішенням Голови СБУ на підставі мотивованих рапортів начальників або керівників, у розпорядженні яких перебувають такі військовослужбовці.

Водночас, відповідно до наказу відповідача, позивач був зарахований у розпорядження начальника УСБУ з визначенням кінцевого строку такого зарахування, який обумовлений настанням події закриття кримінального провадження чи ухвалення вироку судом, що свідчить про визначення строку перебування позивача у розпорядженні.

Вказані висновки щодо визначеності строку перебування позивача у розпорядженні узгоджуються з практикою Верховного Суду, визначеною в постанові від 06.01.2021 року у справі № 120/2914/19-а.

Так, у вказаній постанові касаційний суд зазначив, що: «Разом з тим, Верховний Суд не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивач не має права на отримання відповідних доплат і надбавок, оскільки у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач, перебуваючи у розпорядженні начальника, виконував відповідні завдання.

Так, як випливає із норм Інструкції №35/ДСК, процитованих у попередньому розділі цієї постанови, припинення виплати надбавок здійснюється за процедурами, встановленим цією Інструкцією і передбачає прийняття окремих наказів, а також наявність мотивованих рапортів. До того ж приписами Положення №1262/2007, Інструкції №772 та Інструкції №35/ДСК не передбачено повноважень керівника органу СБУ скасовувати усі надбавки, доплати і премії наказом про зарахування військовослужбовця у розпорядження відповідного начальника, що свідчить про те, що відповідач, скасувавши відповідні доплати наказом від 16 березня 23017 року №50-ос діяв не на підставі закону і поза межами повноважень, визначених чинним законодавством, чим порушив вимоги статті 19 Конституції України.

Щодо поширення на позивача Інструкції №515/ДСК від 10 квітня 2018 року, яка замінила Інструкцію №35/ДСК, то Верховний Суд зазначає таке.

Спірні правовідносини у цій справі виникли 16 березня 2017 року із прийняттям відповідачем наказу №50-ос про зарахування ОСОБА_1 у розпорядження відповідного начальника, коли умови щодо виплати йому грошового забезпечення регулювалися Інструкцією №35/ДСК, на яку міститься посилання у вказаному наказі.

Проте, як встановлено судами, відповідач не виплачував позивачеві грошове забезпечення у повному розмірі після зарахування його у розпорядження начальника у березні 2017 року і така бездіяльність відповідача мала триваючий, безперервний характер.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони і нормативні акти не мають зворотної сили в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» №8 від 13 червня 2007 року звернуто увагу судів, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України суди не повинні застосовувати закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Крім того, слід зауважити, що принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання, зокрема, учасники правовідносин повинні мати можливість у розумних межах передбачити наслідки своєї поведінки та бути впевненими у незмінності свого статусу, кола прав та обов`язків.

Одночасно Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до наказу відповідача від 16 березня 2017 року позивача зараховано у розпорядження з визначенням кінцевого строку такого зарахування, який обумовлений настанням події закриття кримінального провадження чи ухвалення вироку судом. Тобто строк перебування позивача у розпорядженні був визначений.

Отже, Верховний Суд вважає, що за обставин цієї справи і з огляду на момент виникнення спірних правовідносин позивач має законне право на очікування виплати грошового забезпечення відповідно до того акту, яким регулювалися спірні правовідносини на момент їх виникнення і на який послав відповідач.».

Таким чином, враховуючи все вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності УСБУ, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 належного йому грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року до 02.06.2020 року та зобов`язання УСБУ нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення за період з 01.03.2018 року до 02.06.2020 року.

Крім того, відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно до ст.2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

пенсії;

соціальні виплати;

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за

який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.3 Закону).

Згідно з пунктом 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

З аналізу наведеного вбачається, що діюче законодавство передбачає обов`язок установи (організації) по виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати виключно у випадку порушення строків виплати повноважній особі доходів, які не мають разового характеру, зокрема пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

При цьому, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону та Порядком компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, а компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом від 20.02.2018 р. по справі №522/5664/17.

Як було зазначено та не спростовується відповідачами, 15.08.2019 року було нараховане та виплачене полковнику ОСОБА_1 грошове забезпечення за час перебування у розпорядженні начальника УСБУ у періоди з 13.12.2015 року по 28.07.2016 року та з 18.12.2017 року по 01.03.2018 року.

Поряд з цим, положеннями статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для виплати компенсації позивачу втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення 13.12.2015 року по 28.07.2016 року та з 18.12.2017 року по 01.03.2018 року, яке було виплачене 15.08.2019 року.

Також, на думку колегії суддів, позивач має право на виплату компенсації втрати частини доходів протиправно не виплачених за період з 01.03.2018 року до 02.06.2020 року з огляду на вищевказані висновки суду апеляційної інстанції щодо протиправної бездіяльності УСБУ, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 належного йому грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року до 02.06.2020 року.

Стосовно виплати допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, колегія суддів зазначає таке.

Так, листом №65/23/Г-46/389 від 26.07.2021 року УСБУ повідомлено представнику позивача про те, що ОСОБА_1 використав всі дні щорічних основних відпусток за період служби з 2015 року до 2020 року і підстав для виплати компенсації немає. Відповідно до глави 16 та 17 розділу ІІІ Інструкції військовослужбовцям один раз на рік виплачується допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Зазначені допомоги виплачуються на підставі відпускного посвідчення, за яким військовослужбовець вибуває у чергову відпустку або мотивованим рапортом військовослужбовця. Виходячи з того, що щорічна основна відпустка за 2017 рік ОСОБА_1 була використана з 10.04.2018 року по 21.05.2018 року (наказ УСБУ №148-ос від 06.04.2018 року), а мотивований рапорт на виплату допомоги для оздоровлення у 2017 році та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2017 році ОСОБА_1 не подавався, підстав для їх виплати не має. При вибутті у щорічну основну відпустку у 2019 та 2020 роках ОСОБА_1 згідно Інструкції грошове забезпечення не нараховувалось та не виплачувалось, а отже і не було підстав для виплати матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (аркуш справи 20).

Колегія суддів вважає вказані доводи відповідача безпідставними та зазначає, що згідно до ст.27 Закону України «Про Службу безпеки України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників СБУ. Військовослужбовці СБУ користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Відповідно до ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 5 Інструкції №515/ДСК-2018 грошове забезпечення виплачується військовослужбовцям за місцем їх постійної служби.

Відповідно до глави 16 розділу III Інструкції-515/ДСК-2018 військовослужбовцям на підставі відпускного посвідчення або за мотивованим рапортом один раз на рік виплачується допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення, а згідно глави 17 цього ж розділу військовослужбовцям при вибутті у чергову відпустку або за мотивованим рапортом один раз на рік виплачується матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

З наведеного вбачається, що процедурною підставою для отримання допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань може бути як відпускне посвідчення, так і мотивований рапорт.

З матеріалів справи вбачається та відповідачем зазначено, що під час перебування у розпорядженні відповідача позивач використав щорічні основні відпустки (за 2019, 2020 роки), однак, при вибутті у щорічні основні відпустки допомоги на оздоровлення за 2019 рік та за 2020 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та за 2020 рік виплачені не були, що свідчить про порушення прав позивача в цій частині, які повинні бути поновлені шляхом зобов`язання відповідача виплатити вказані допомоги позивачу.

Окремо, стосовно строків звернення позивача до суду з позовом, колегія суддів зазначає таке.

Так, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлені умови отримання цієї компенсації, а саме, порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У рішеннях Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013, які стосуються офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, зазначено, що під заробітною платою, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

У пункті 2.2. мотивувальної частини Рішення №9-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. З цього висновку Конституційного Суду України випливає, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є складовими заробітної плати.

За встановлених обставин справи та за наведеного правового регулювання, колегія суддів вважає, що позивач не обмежений будь-яким строком звернення до суду з досліджуваними апеляційним судом позовними вимогами.

Наведені висновки також узгоджується з практикою Верховного Суду, зазначеною в постанові від 21 січня 2020 року справа №826/15879/18.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частини протиправного не нарахування та не виплати ОСОБА_1 належного йому грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року до 02.06.2020 року, допомоги на оздоровлення за 2019 рік та за 2020 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та за 2020 рік, щодо протиправної бездіяльності УСБУ щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди з 13.12.2015 року по 29.07.2016 рік та з 18.12.2017 року по 01.03.2018 року та стосовно нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів за період з 13.12.2015 року по 29.07.2016 року та з 18.12.2017 року по 01.03.2018 рік.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.