Справа № 200/981/23
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2023-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2023 року Справа№200/981/23

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо відмови в перерахунку пенсії померлого годувальника з застосуванням норм ст.8 Закону України від 02.09.2008 року №345-VI Про підвищення престижності шахтарської праці,

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок пенсії померлого годувальника відповідно до ст.8 Закону України Про підвищення престижності шахтарської праці та зобов`язати відповідача перерахувати мою пенсію у зв`язку з втратою годувальника від 5 липня 2019 року, з урахуванням раніше виплачених сум пенсій.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що з 05.07.2019 року їй була призначена пенсія по втраті годувальника. Водночас, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2022 року у справі №200/16412/21 було встановлено, що її померлий годувальник мав понад 15 років пільгового стажу за списком №1-шахтарі. При цьому, відповідачем не здійснено перерахунку пенсії відповідно до статті 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, у зв`язку з чим змушена була звернутися до суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 200/981/23 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

У строк встановлений судом, відповідачем надано відзив на адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив про те, що з 05.07.2019 позивача переведено на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2022 по справі №200/16412/21, позивачу проведено перерахунок з 05.07.2019 року з зарахуванням до пільгового стажу за Списком № 1 періоду роботи з 10.11.1996 по 10.07.1998, після чого загальний пільговий стаж за Списком № 1 склав 16 років 03 місяці 02 дні, в тому числі підземний пільговий стаж - 14 років 07 місяців 01 день. На підставі наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу встановлено, що на день звернення за перерахунком пенсії стаж на підземних роботах померлого годувальника складає Список №1 шахтарі - 14 років замість необхідних 15-ти років, передбачених Законом України «Про підвищення престижності шахтарської праці». Враховуючи відсутність пільгового стажу за Списком №1 (шахтарі), відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Селидівським МВ УМВС України у Донецькій області, 15 лютого 2002 року), зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі №200/16412/21, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області щодо не зарахування до пільгового стажу померлого годувальника період роботи з 10.11.1996 року по 10.07.1998 року на підприємстві ЗАО «Агрікола».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перехід з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника від 05 липня 2019 року, з урахуванням до пільгового стажу за Списком 1 періоду роботи померлого годувальника, а саме: з 10.11.1996 року по 10.07.1998 року, в якості горно робочого очисного забою 5-го розряду з повним робочим днем на підприємстві ЗАО «Агрікола».

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року у справі №200/16412/21, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 р. у справі № 200/16412/21 залишено без задоволення. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 р. у справі № 200/16412/21 залишено без змін.

Як зазначає позивач, та не заперечує відповідач, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі №200/16412/21, ОСОБА_1 з 05.07.2019 року переведено на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом від 27.10.2022 року №15972-14152/0-15/8-0500/22 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, за результатом розгляду звернення позивача від 04.10.2022 року, повідомлено зокрема про те, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 у справі № 200/16412/21 управлінням повторно розглянуто її заяву про перехід з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника від 05.07.2019 року. До пільгового стажу годувальника за списком №1 зараховано період з 10.11.1996 по 10.07.1998. Пенсія обчислена з урахуванням страхового стажу годувальника 60 років 06 місяців 05 днів, в тому числі 16 років - додаткові роки за списком №1, 22 роки 21 день-додатковий стаж. При цьому, у листі зазначено про відсутність в рішенні суду зобов`язання щодо розрахунку пенсії з урахуванням Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Відповідно до розрахунку стажу померлого годувальника ОСОБА_2 , відповідачем було зараховано за списком №1- 1 рік 8 місяців 1 день, за постановою №202 (25)- 14 років 7 місяців 1 день. Всього - 16 років 3 місяці 2 дні.

Як вбачається з розрахунку стажу позивача, відповідачем періоди з 01.04.1982 по 31.08.1990, з 04.09.1990 по 30.11.1991, з 04.12.1991 по 31.12.1991, з 04.01.1992 по 09.11.1996 зараховано за ст.14, пост.202, підземні, сп.1, р.1, п-р.1, п.а-в. Період з 10.11.1996 по 10.07.1998 зараховано за списком №1. Всього: 22 роки 5 місяців 14 днів. Крім того, додаткові роки за списком 1: 16 років 0 місяців 0 днів.

Вважаючи, що розрахунок призначеної пенсії у зв`язку з втратою годувальника протиправно здійснений відповідачем без урахування ст.8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», позивач звернулась до суду із цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Приписами частини 1 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV) визначено, що Законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

За приписами частини 1 статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором (ст.10 Закону №1058-IV).

Як встановлено частиною 1 статті 36 Закону №1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону (п.1 ч.2 ст.36 Закону №1058-IV).

Зі змісту частини 3 статті 36 Закону №1058-IV слідує, що до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону №1058-IV, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Частиною 3 статті 45 Закону №1058-IV визначено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

За вказаними законодавчими нормами, члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається із заробітку чи пенсії годувальника, тобто в залежності від того доходу, який мав годувальник на час настання смерті.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі №200/16412/21 встановлено, що згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_2 (в частині спірного періоду), померлий годувальник - ОСОБА_2 , працював з 19.10.1996 року горнорабочим очисного забою 5го розряду з повним робочим днем у шахті на підприємстві ЗАТ «Агрікола» (запис 19) по 10.07.1998 року (запис 20).

Судом у рішенні наголошено, що трудова книжка позивача містить достатні дані для визначення зазначеного періоду в якості пільгового стажу без надання відповідних довідок.

Таким чином період роботи з 10.11.1996 року по 10.07.1998 року, підлягає зарахуванню до пільгового стажу померлого годувальника - ОСОБА_2 за Списком - 1.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З 16.09.2008 набрав чинності Закон України «Про підвищення престижності шахтарської праці» від 02.09.2008 №345-VI (далі - Закон №345), який спрямований на підвищення престижності шахтарської праці, надання додаткових гарантій у виплаті та підвищенні заробітної плати і розв`язанні соціально-побутових проблем шахтарів.

З огляду на статтю 1 Закону №345 дія цього Закону поширюється на працівників, які видобувають вугілля, залізну руду, руди кольорових і рідкісних металів, марганцеві, уранові, магнієві (солі калієво-магнієві та солі магнієві) та озокеритні руди, працівників шахтобудівних підприємств, які зайняті на підземних роботах повний робочий день, та працівників державних воєнізованих аварійно-рятувальних служб (формувань) у вугільній промисловості за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Кабінетом Міністрів України (далі шахтарі), та членів їх сімей.

Зважаючи на правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 20.11.2018 р. у справі №345/4616/16-а (провадження №К/9901/18104/18), статтю 1 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» необхідно розглядати у нерозривному зв`язку зі списком №1 виробництв, цехів, професій та посад на підземних роботах, на роботах із шкідливими умовами праці і в гарячих цехах, робота у яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та в пільгових розмірах.

Виходячи з положень наведеної норми, до кола працівників, на яких поширюється дія Закону України «Про підвищення шахтарської праці» та встановлені пільги, належать тільки працівники, зазначені у Списку №1, які були зайняті на підземних роботах повний робочий день.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.04.2019 року у справі №392/17/17.

Статтею 8 Закону №345 встановлено, що мінімальний розмір пенсії шахтарям, які відпрацювали на підземних роботах не менш як 15 років для чоловіків та 7,5 років для жінок за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, встановлюється незалежно від місця останньої роботи, у розмірі 80 відсотків його заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з якої обчислюється пенсія, але не менш як три розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Для обчислення розміру пенсій за віком за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Суд зазначає, що статтею 8 Закону України «Про підвищення шахтарської праці» передбачено не окремий вид пенсії, а додаткову соціальну гарантію. При цьому, розмір пенсії обчислюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і під час такого обчислення враховуються відповідні доплати і підвищення, передбачені цим Законом.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі №345/763/17.

Аналіз наведених положень дає підстави вважати, що для перерахунку пенсії відповідно до вищевказаної норми Закону №345, необхідно мати пільговий стаж на підземних роботах за Списком №1 не менш як 15 років.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі №200/16412/21, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецької області зараховано до пільгового стажу за Списком №1 період роботи померлого годувальника, а саме: з 10.11.1996 року по 10.07.1998 року.

Відповідно до розрахунку стажу померлого годувальника ОСОБА_2 , відповідачем було зараховано за списком №1- 1 рік 8 місяців 1 день, за постановою №202 (25)- 14 років 7 місяців 1 день. Всього - 16 років 3 місяці 2 дні.

Як вбачається з розрахунку стажу позивача, відповідачем періоди з 01.04.1982 по 31.08.1990, з 04.09.1990 по 30.11.1991, з 04.12.1991 по 31.12.1991, з 04.01.1992 по 09.11.1996 зараховано за ст.14, пост.202, підземні, сп.1, р.1, п-р.1, п.а-в. Період з 10.11.1996 по 10.07.1998 зараховано за списком №1. Всього: 22 роки 5 місяців 14 днів. Крім того, додаткові роки за списком 1: 16 років 0 місяців 0 днів.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджено наявність підземного пільгового стажу за списком №1 понад 15, суд приходить до висновку про обґрунтованість твердження позивача щодо наявності у неї права на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника з урахуванням ст.8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», починаючи з дати призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника з 5 липня 2019 року.

Щодо посилання відповідача у листі від 27.10.2022 року №15972-14152/0-15/8-0500/22 на відсутність в рішенні суду зобов`язання щодо розрахунку пенсії з урахуванням Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», суд зауважує, що обов`язок здійснити таке призначення пенсії позивача виникає у відповідача на підставі та в силу закону, за наявності встановлених ним умов, які у даному випадку було дотримано. При цьому, ані Закон України «Про підвищення престижності шахтарської праці», ані Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не вимагає додаткового зобов`язання пенсійного органу здійснити певне призначення та виплату пенсії, а також не вимагають від пенсіонера додаткової заяви про застосування до неї при визначенні розміру пенсії положень статті 8 Закону №345-VI, якщо дотримані визначені цією нормою вимоги та умови.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області при призначенні з 5 липня 2019 року ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника допустило протиправну бездіяльність, яка полягає в не застосуванні положень ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, якими регулюються спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з обранням належного способу захисту порушених прав позивача, яке полягає у визнанні протиправною бездіяльність відповідача щодо не застосування положень ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» під час призначення позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника, та відновленню шляхом зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату пенсії у зв`язку з втратою годувальника з 5 липня 2019 року з застосуванням положень ст.8 Закону України Про підвищення престижності шахтарської праці, з урахуванням вже виплачених сум.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії померлого годувальника відповідно до ст.8 Закону України Про підвищення престижності шахтарської праці, суд зазначає, що право на пенсійне забезпечення випливає зі змісту права на соціальний захист, спрямованого на забезпечення громадян у зв`язку зі старістю, інвалідністю, втратою годувальника, з інших передбачених законом підстав і реалізується шляхом надання особі такого виду матеріальної підтримки як пенсії. Відтак, таке право на пенсію нерозривно пов`язане з особою пенсіонера, якому призначена, нарахована та виплачується така пенсія.

Водночас, відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1219 ЦК України визначає права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, тобто, ті, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 25 ЦК України встановлено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що до складу спадщини не входять права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема права на перерахунок пенсії померлого годувальника відповідно до ст.8 Закону України Про підвищення престижності шахтарської праці, а тому позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Аналогічний правовий підхід щодо подібних правовідносин застосовується Верховним Судом України у постановах від 31 травня 2018 року у справі № 686/16735/16-ц, від 30.10.2018 у справі № 522/19647/17, від 13.03.2019 у справі № 484/3648/16-а.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Підсумовуючи, суд приходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до квитанції від 24.02.2023 року №0.0..1, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 100,00 грн., при цьому за подання позову немайнового характеру слід сплатити судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Таким чином, судовий збір у розмірі 805,20 грн. (75%) підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Щодо надміру сплаченого судового збору у розмірі 26,40 грн., суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-262, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не застосування положень ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» під час призначення ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, юридична адреса: 84122, Донецька область, м.Слов`янськ, пл.Соборна, буд.3) здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) перерахунок та виплату пенсії у зв`язку з втратою годувальника з 5 липня 2019 року з застосуванням положень ст.8 Закону України Про підвищення престижності шахтарської праці, з урахуванням вже виплачених сум.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, 84122, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 805 (вісімсот п`ять гривень) 20 коп.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 20 квітня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.В. Кочанова