Справа № 160/6427/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

18 квітня 2023 року Справа № 160/6427/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., перевіривши у м. Дніпрі матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 38, ) про визнання протиправними дій та скасування наказу, поновлення на посаді, -

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, засобами поштового зв`язку, надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Дніпропетровської області від 30.04.2020 № 384-к про звільнення ОСОБА_1 з 14 травня 2020 року з посади прокурора відділу міжнародно-правового співробітництва прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на відповідній (рівнозначній) посаді в органі прокуратури України з 14 травня 2020 року та внести відповідні записи до особової справи та трудової книжки про стаж роботи (вислугу років) за час вимушеного прогулу.

Позовна заява обґрунтована протиправністю наказу прокурора Дніпропетровської області від 30.04.2020 № 384-к.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 160/6427/23 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2023 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху, позивачу запропоновано усунути недоліки у встановлений судом строк протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин його пропуску з наданням суду на їх підтвердження відповідних доказів; засвідчених належним чином додатків для позовної заяви для відповідача.

14 квітня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через канцелярію від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано засвідчені належним чином додатки до позовної заяви для відповідача та заява про поновлення строку звернення до суду.

Дослідивши матеріали заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню позивача виходячи з наступного.

В ухвалі від 05 квітня 2023 року судом надано правову оцінку таким підставам пропуску строку на звернення до суду як запровадження на території України карантину та воєнного стану, а також ухваленні Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 року у справі №3-5/2022(9/22). Попри це, в заяві про поновлення строку звернення до суду позивач повторно посилається на ці ж обставини. З цього приводу суд зазначає наступне.

За змістом позиції позивача у відповідній частині заяви позивач вважає, що висновки суду стосовно того, що позивачем не надано будь-яких доказів щодо дії в Україні карантину та відхилення посилання на його запровадження є надмірним формалізмом. Суд зазначає, що в ухвалі від 05 квітня 2023 року суд вказав: «В рамках адміністративного судочинства з 17.07.2020 року діє редакція п. 3 розділу VI Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом якої суд може поновити процесуальний строк в разі визнання причин його пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. За обставин даної справи позивачем не наведено жодних посилань на існування таких обставин чи обмежень, не надано будь-яких доказів». Суд повторно наголошує на тому, що сам по собі факт запровадження карантину не є підставою для поновлення процесуального строку починаючи з 17.07.2020 року, вказані зміни є втіленням волі законодавства, який відповідними змінами перевів карантин як загальну обставину з категорії абсолютних підстав для зупинення процесуальних строків (якою карантин був до 16.07.2020 року) до відносних, надавши судам повноваження приймати в кожній конкретній справі рішення про наявність підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду. Відповідно, позивач мав довести не існування карантину в Україні, а обставини пропуску строку звернення до суду дією обмежень, впроваджених у зв`язку з карантином. Тобто, позивач мав довести, що запроваджений в Україні карантин перешкоджав їй звернутися до суду раніше, докази на підтвердження існування таких обставин (не карантину як такого, а того, що через карантин позивач не мала можливості звернутися до суду) позивач мав надати. Суд звертає увагу на те, що в зв`язку з дією карантину законодавець не зупинив та не обмежив діяльність судів, не існувало і обмежень у використанні дистанційний засобів взаємодії із судами, національні суди продовжували відправляти правосуддя, в т.ч. розглядати нові позовні заяви.

Відповідно, не повною мірою обґрунтованим є висновок позивача про те, що національні суди не обмежені жодною законодавчою нормою прямої заборони не поновлення строку звернення до суду, що є своєрідним індикатором довіри громадян до правосуддя та права бути почутими в демократичному суспільстві, оскільки в п. 3 розділу VI Кодексу адміністративного судочинства України безпосередньо передбачено, що суд може поновити строк за наявності двох умов: 1 визнання причин пропуску строку поважними; 2 такі причини строку зумовлені обмеженнями, впровадженими в зв`язку з карантином. Відповідно, для поновлення процесуального строку учаснику справи належить довести, а суду встановити наявність вказаних умов. За обставин даної справи позивачем жодним чином не доведено факт неможливості звернення до суду в зв`язку з дією карантинних обмежень.

Окремо суд наголошує на тому, що сам факт звернення позивача до суду в період дії карантину, який триває і дотепер, є доказом можливості звернення до суду в період дії карантинних обмежень, в зв`язку з чим позивач мав довести, що до звернення до суду карантинні обмеження перешкоджали їй звернутися до суду, однак позивачем наведеного не здійснено.

Також позивач повторно зазначила, що через повітряні тривоги, обстріли, паніку та вибухи, а також з урахуванням специфіки професійної діяльності позивача та членів сім`ї, перебувала у вимушеній евакуації, на підтвердження чого позивачем надано квитки Львів-Дніпро 26.03.2022 року та 25.09.2022 року. Суд зазначає, що існування вказаних квитків доводить факт переміщення позивача за межі м. Дніпро у відповідні дати, але не є доказом постійного перебування позивача у відповідній місцевості. Водночас, сам факт наявності двох квитків вказує на те, що перебування позивача за межами міста Дніпро було не постійним. Разом з цим, суд зазначає, що звернення до суду не вимагає особистої присутності позивача. Повторно суд наголошує на тому, що попри запровадження в Україні воєнного стану, а також продовження дії карантину, національні суди продовжували здійснювати правосуддя, в т.ч. розглядати нові позовні заяви. Позивачем не доведено неможливість звернення до суду в зв`язку з із запровадженням в Україні воєнного стану. В свою чергу сам по собі воєнний стан не є підставою для зупинення чи поновлення пропущених процесуальних строків, на чому суд наголосив позивачеві в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Окрім вказаного, станом на 24 лютого 2022 року процесуальний строк на звернення до суду позивачем вже було значною мірою пропущено (на майже півтора роки).

Посилання позивача на перебування її родичів у складі Збройних Сил України, які забезпечують можливість здійснення правосуддя в тилу, не можуть бути підставою для поновлення позивачу як родичу таких осіб строку на звернення до суду, який на момент запровадження воєнного стану вже суттєво пропущений, оскільки законодавством такого поновлення строку не передбачено, а суд правозастосовним, а не нормотворчим органом, в зв`язку з чим за відсутності нормативної підстави суд позбавлений можливості поновити позивачу строк звернення до суду через перебування її близьких у складі Збройних Сил України.

Також суд звертає увагу на суперечливість позиції позивача, який наголошує на дії в Україні карантину та воєнного стану як підстави для поновлення пропущеного строку звернення до суду, однак звертається до суду в період дії карантину та воєнного стану, що є безпосереднім підтвердженням можливості звернення до суду в період дії таких обмежень. В свою чергу пропуск строків в зв`язку з дією таких обмежень має бути належним чином підтвердженим, в т.ч. має бути доведена неможливість або значне ускладнення можливості звернення до суду в результаті наслідків запровадження карантину та воєнного стану, а не в зв`язку з їх запровадженням як таким.

Твердження позивача про те, що звернення до суду не повинно бути інструментом для реалізації ілюзії та пов`язане з цим твердження про відсутність до теперішнього часу сталої судової практики національних судів щодо розгляду спорів цієї категорії є необґрунтованим, оскільки згідно ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України строк на звернення до суду розпочинає свій перебіг з дня «коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав», а не з дня, коли було сформовано послідовну судову практику щодо розгляду спорів відповідної категорії чи з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо конституційності чи неконституційності норми права, яка підлягає застосуванню у спорі відповідної категорії.

В свою чергу ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо конституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, є підставою для перегляду судового рішення в зв`язку з виключними обставинами згідно п. 1 ч. 5 ст. 361 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому перебування в провадженні Конституційного Суду України справи щодо конституційності правового акту чи його частини є підставою для зупинення провадження у справі за п. 3 ч. 1 ст. 236 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно, посилання позивача на очікування формуванню судової практики та зумовлений цим пропуск строку звернення до суду є необґрунтованим, оскільки позивачу належало звернутися до суду за захистом своїх прав та в рамках відповідної судової справи вживати заходів, пов`язаних із врахуванням судом справі обставин розгляду Конституційним Судом України справи щодо конституційності норми права, яка має бути використана при розгляді відповідної позовної заяви.

Суд зауважує, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Слід наголосити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 809/1087/17 та від 22 листопада 2018 року у справі № 815/91/18.

Суд звертає увагу на те, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропуск відповідного строку на звернення до суду через байдужість до своїх прав або небажання скористатися цим правом не є поважною причиною пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення звернення до суду з адміністративним позовом.

Вказаної правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 06.03.2019 по справі № 820/394/17, від 06.03.2019 по справі № 805/1985/18-а.

При застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 29.09.2022 року по справі №500/1912/22.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 30.09.2021 року по справі №320/3307/21.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа Олександр Шевченко проти України, заява № 8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі Перетяка та Шереметьєв проти України, заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 33).

В пункті 27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Даний висновок узгоджується з позицією, що викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №П/9901/823/18.

Відтак, позивачем не було наведено об`єктивних підстав, які унеможливили звернення його до суду в межах встановленого Кодексу адміністративного судочинства України строку. Будь-яких інших обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, позивачем не наведено, існування будь-яких перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав чи законних інтересів ним не зазначено, а судом не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з частиною другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

На підставі викладеного суд у відповідності до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України вважає, що підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, не є поважними. Відповідно, в задоволенні такого клопотання належить відмовити.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач не усунув недоліки позовної заяви належним чином та у визначений судом в ухвалі від 05 квітня 2023 року спосіб і строк.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, у разі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Враховуючи викладене, суддя дійшов висновку, що позовну заяву належить повернути з усіма доданими до неї матеріалами, оскільки позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись ст. ст. 123, 160, 161, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправними дій та скасування наказу, поновлення на посаді - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачеві, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити, що згідно з ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко