Справа № 340/10342/21
Суддя: К.М. ПРИТУЛА
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Кропивницький Справа № 340/10342/21

провадження № 2-кас/340/5/23

Суддя Кіровоградського окружного адміністративного суду Притула К.М., розглянувши в порядку письмового провадження клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м.Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у м. Києві № Ф-15614-17 від 15.05.2019 на суму 21030,90 грн.

- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у м. Києві виключити з інтегрованої картки платника (ІКП) заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі 37788,74 грн.

Рішенням від 14 лютого 2022 року Кіровоградський окружний адміністративний суд в задоволені позову відмовив.

Постановою від 09 вересня 2022 року Третій апеляційний адміністративний суд рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року залишив без змін.

Ухвалою від 01 лютого 2023 року Верховний Суд задовольнив частково касаційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2022 скасував, справу №340/10342/21 направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 13 лютого 2023 року було прийнято дану справу до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні.

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначав, що в період з 29 жовтня 2015 року по 08 листопада 2021 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на загальній системі оподаткування; фактично позивач підприємницьку діяльність не здійснював й з 2016 року постійно знаходився у Латвійський Республіці, де працював в ТОВ «ТЕЛЕ2 ШЕРД СЕРВІС СЕНТЕР» та Філіалі «COGNIZANT (GB) LIMITED», які, як податкові агенти, утримували і сплачували за нього податки та інші платежі, що підтверджується відповідною податковою звітністю; відтак вважає, що недоїмка зі сплати єдиного внеску, нарахована йому відповідно до спірної вимоги та, як наслідок, відображена в інтегрованій картці платника (ІКП), визначена за період, за який ним вже сплачено єдиний внесок як найманим працівником.

Відповідач проти позовних вимог заперечує та вказує, що відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. Згідно інформаційної системи Головного управління ДПС у м. Києві ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві (Шевченківський район м. Києва), як ФОП на загальній системі оподаткування з 19.10.2015 до 08.11.2021 (дата проведення державної реєстрації припинення) у зв`язку з чим, в інтегрованій картці платника за кодом платежу 71040000 (для ФОП, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) обліковуються недоїмка з єдиного внеску за період 2017-2020р.р. в сумі 37788,74 гривень. Крім того, відповідач зазначає, що звіти щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період перебування на обліку не подавались. Отже, на переконання відповідача, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Крім того вказує, що декларації, на які посилається позивач та які додані до матеріалів справи, є недостатнім підтвердженням сплати обов`язкового внеску державного соціального страхування, оскільки не мають ознак отримання зазначених документів від державного органу Латвійської республіки.

Розгляд справи призначено на 04 квітня 2023 року.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Сторони подали клопотання про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження.

Фіксування судового засідання відповідно до ст. 229 КАС України не здійснювалося, та керуючись приписами п. 10 ч. 1 ст. 4 та ч. 9 ст. 205 КАС України судом вирішено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріли справи, суд встановив наступне.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 19.10.2015 року позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець та взятий на обліку в органах доходів і зборів і при цьому місцезнаходженням позивача є: АДРЕСА_1 (а.с.104-106).

Відповідно до вищевказаного витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 08.11.2021 року позивач припинив підприємницьку діяльність, власне рішення.

Судом встановлено, що відповідно до інтегрованої картки платника податків, загальна сума заборгованості позивача станом на початок 2021 року, становить 37788,74 грн., з яких:

за 2017 рік - 8448 грн., що дорівнює мінімальному страховому внеску (3200x22%) помноженому на кількість місяців звітного року;

за 2018 рік - 9828,72 грн., або 2457,18 грн. за кожний квартал, (мінімальна заробітна плата з січня 2018 року 3723 х 22 відсотки = 819,06 грн./міс);

за 2019 рік - 11016,72 грн. (мінімальна заробітна плата з січня 2019 року 4173 х 22 відсотки = 918,06 грн./міс, за квартал відповідно 918,06 грн. х 3 =2754,18 грн.);

за 2020 рік по - 8495,3грн. з урахуванням п.9 прим. 10 Закону №2464 (мінімальна заробітна плата з січня 2020 року 4723 х 22 відсотки = 1039,06 грн./міс. та з вересня 2020 року 5000 грн.х22 відсотки = 1100,0 гри.) (а.с.93).

На підставі цих даних, 15.05.2019 року відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-15614-17У щодо сплати єдиного соціального внеску в сумі 21030,90 грн., яка була направлена позивачеві за адресою зазначеній в ЄДРПОУ та повернута у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с.31,32).

Не погодившись з цією вимогою позивач звернувся до суду з даним позовом.

В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону №2464 - в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону №2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону №2464 його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини 1 статті 1 Закону №2464 надано визначення поняттям застрахованої особи, якою є фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; та страхувальників - роботодавців та інших осіб, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 до платників єдиного внеску віднесено також й фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

- для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464 не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання від неї доходу, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464 щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 02 лютого 2023 року справа № 340/10342/21.

Законом України N 525-ХІV ( 525-14 ) від 19.03.1999 «Про ратифікацію Договору між Україною і Латвійською Республікою про співробітництво в галузі соціального забезпечення» ратифіковано Договір між Україною і Латвійською Республікою про співробітництво в галузі соціального забезпечення підписаний 26 лютого 1998 року в м. Києві.

Пунктом 1.3 ст. З Договору між Україною та Латвійською Республікою про співробітництво в галузі соціального забезпечення, в свою чергу передбачено, що його дія поширюється також на внески соціального страхування.

Відповідно до ч.1 ст. 16 вказаного договору, для встановлення права на пенсію, зумовлену накопиченням періодів страхування, в цілях підсумовування періодів зараховуються періоди страхування, накопичені згідно із законодавством обох Сторін за умови, що вони не збігаються повністю або частково у часі.

Зазначеним підтверджується, що страховий стаж набутий позивачем у Латвійській Республіці у 2017-2020 роках підлягає зарахуванню в Україні.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до річної декларації про доходи за 2017 рік позивачем задекларовано сплату обов`язкового внеску державного соціального страхування у Латвійській Республіці (рядок 5 форми D та стовпчик 4 додатку D1) у сумі 3859,27 Євро, що за курсом НБУ на дату декларування (10.08.2018) становить 121297,77 грн. (а.с.42-44).

Відповідно до річної декларації про доходи за 2018 рік позивачем задекларовано сплату обов`язкового внеску державного соціального страхування у Латвійській Республіці (рядок 5 форми D та стовпчик 4 додатку D1) у сумі 3859,27 Євро, що за курсом НБУ на дату декларування (13.03.2019) становить 114699,03 грн. (а.с.51-53).

Відповідно до річної декларації про доходи за 2019 рік позивачем задекларовано сплату обов`язкового внеску державного соціального страхування у Латвійській Республіці (рядок 5 форми D та стовпчик 4 додатку D1) у сумі 4127,91 Євро, що за курсом НБУ на дату декларування (19.03.2021) становить 136132,88 грн. (а.с.62).

Відповідно до річної декларації про доходи за 2020 рік позивачем задекларовано сплату обов`язкового внеску державного соціального страхування у Латвійській Республіці (рядок 5 форми D та стовпчик 4 додатку D1) у сумі 4480,00 Євро, що за курсом НБУ на дату декларування (17.03.2021) становить 147675,14 грн. (а.с.73-75).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено сплату позивачем у Латвійській Республіці єдиного внеску у 2017-2020 роках у загальному на суму 519804,22 грн.., що перевищує нараховану відповідачем суму 37788,74 грн. протягом вказаного періоду.

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, суд присуджує на користь позивача всі здійснені, документально підтверджені, витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Крім того, представник позивача просив стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12 вересня 2018 року (справа № 810/4749/15), аналізуючи положення статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначив, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Заперечень від відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу не надавалась.

Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано:

- копія договору про надання правової допомоги №103/21 від 10.11.2021 року (т.2.а.с.83-86);

- протоколи погодження гонорару (т.2.а.с.87-88);

- акти приймання передачі робіт (т.2.а.с.89-90);

- детальний опис робіт (т2.а.с.82);

- квитанція до прибуткового касового ордера №103/21.1 та №103/21.1 від 10 листопада 2021 року на загальну суму 8 000,00 грн.

Таким чином, представником позивача у підтверджено понесенні позивачем витрати на професійну правничу допомогу, а отже також підлягають стягненню на користь позивача.

Керуючись ст.,ст. 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної податкової служби у м.Києві (вул.Шолуденка, 33/19, м.Київ,04116, ) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у м. Києві № Ф-15614-17 від 15.05.2019 на суму 21030,90 грн.

Зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у м. Києві виключити з інтегрованої картки платника (ІКП) заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі 37788,74 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн., та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.,.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду К.М. ПРИТУЛА