Справа № 640/198/20
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

13 квітня 2023року

м. Київ

Справа № 640/198/20 (9901/35993/20)

Провадження № 11-46апп23

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Князєва В. С., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Ситнік О. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Чумаченко Т. А.,

перевіривши наявність підстав для прийняття до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Верховного Суду, Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність держави України в особі Верховного Суду щодо невиплати судді Верховного Суду ОСОБА_1 суддівської винагороди із застосуванням базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

- стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, на користь ОСОБА_1 37 тис. 94 грн 63 коп. недоплаченої суддівської винагороди (заробітної плати) за листопад 2019 року з вирахуванням відповідних сум податку з доходів та військового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що на час зайняття ним посади судді Верховного Суду пункт 3 частини третьої статті 135 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) визначав суддівську винагороду виходячи з базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Аналогічна норма містилась і в пункті 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Указаний розмір суддівської винагороди позивачеві виплачувався до 6 листопада 2019 року.

Проте, Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі - Закон № 193-ІХ), який набрав чинності 7 листопада 2019 року, до пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII внесено зміни, якими зменшено базовий розмір посадового окладу судді Верховного Суду з 75 до 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

При цьому до пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, а також до Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» жодних змін не внесено.

Позивач вважає неконституційною норму пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII у редакції Закону № 193-ІХ, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 (щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) і Рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 (щодо неконституційності деяких положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» стосовно зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді, що призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що у свою чергу є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому).

ОСОБА_1 зазначив, що його індивідуальні трудові права були порушені, адже держава, з якою він уклав трудовий договір про проходження публічної служби, не попередила його про зміну визначених умов оплати праці в бік погіршення, чим порушила положення Закону України «Про оплату праці» і допустила протиправну бездіяльність щодо невиплати йому суддівської винагороди за листопад 2019 року в розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 22 травня 2020 року в задоволенні позову відмовив, оскільки станом на час розгляду справи Конституційним Судом України не ухвалено рішення про неконституційність пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII у редакції Закону № 193-ІХ, тому ця норма є чинною.

Неконституційність указаної норми не випливає з рішень Конституційного Суду України, на які посилається позивач (від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 і від 4 грудня 2018 року №11-р/2018), адже ці рішення ухвалені щодо інших правових норм та за інших фактичних обставин.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив протиправної бездіяльності Верховного Суду щодо невиплати ОСОБА_1 як судді цього суду суддівської винагороди за листопад 2019 року в повному розмірі.

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 18 листопада 2020 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2020 року скасував і ухвалив нове - про відмову в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції зауважив, що Конституційний Суд України Рішенням від 11 березня 2020 року № 4-р/2020 визнав неконституційною, зокрема, норму пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII у редакції Закону № 193-ІХ. Водночас це Рішення не є застосовним до спірних правовідносин, адже воно не має ретроактивної дії у часі. Отже, допущення Верховним Судом протиправної бездіяльності щодо ненарахування ОСОБА_1 суддівської винагороди за листопад 2019 року не підтвердилось, оскільки Верховний Суд при визначенні розміру суддівської винагороди позивача керувався тими нормами законодавства, які були чинними станом на листопад 2019 року.

Також суд відхилив посилання позивача на невнесення змін до пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII щодо визначення розміру суддівської винагороди судді Верховного Суду на рівні 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб і вказав на його незастосовність до спірних правовідносин, адже ця норма прийнята органом законодавчої влади в часі раніше, а тому нормою законодавства, яку належало застосовувати до питання розміру суддівської винагороди позивача у листопаді 2019 року, є саме пункт 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII у редакції Закону № 193-ІХ (чинний станом на момент здійснення виплати).

Крім того, апеляційний суд відхилив доводи позивача щодо порушення його індивідуальних трудових прав шляхом неповідомлення про зміну умов праці, оскільки статтею 126 Конституції України не передбачено таких підстав для звільнення чи припинення повноважень судді, як відмова у продовженні роботи у зв`язку зі змінами умов праці.

ОСОБА_1 оскаржив це рішення до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що постанова апеляційного суду ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII з урахуванням пунктів 1 і 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року № 4-р/2020, а також пункту 4.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020.

ОСОБА_1 вважає, що суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII в редакції Закону № 193-ІХ, які визнані неконституційними, і попри пряму вказівку в пункті 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року № 4-р/2020 не застосував указану норму в редакції до внесення до неї змін Законом № 193-ІХ.

Скаржник наголошує на неправомірності дій держави України, на публічній службі у якої він перебуває, щодо недотримання конституційних гарантій незалежності позивача як судді, його трудових прав, тобто оцінює спірні правовідносини не крізь призму законності, а крізь призму принципу верховенства права.

Також указує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції статті 32 Кодексу законів про працю України. Так, позивач зазначає, що у його трудових правовідносинах з державою відбулися зміни істотних умов праці, про що позивача не було попереджено за два місяці, як того вимагає стаття 32 названого Кодексу.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 18 січня 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а ухвалою від 23 березня 2023 року передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 346 КАС.

Таке рішення суду касаційної інстанції мотивовано тим, що порушене в цій справі перед судом питання визначення розміру посадового окладу судді Верховного Суду за листопад 2019 року є виключною правовою проблемою, яка полягає у взаємовиключних підходах до питання належності правозастосування пункту 3 частини третьої статті 135 Закону№ 1402-VIII у редакції Закону № 193-ІХ у період виникнення спірних правовідносин, тобто до Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року № 4-р/2020.

Так, на переконання касаційного суду, суперечливими у питанні виплати суддівської винагороди суддям Верховного Суду у спірний період є:

- положення пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII зі змінами, внесеними Законом № 193-IX;

- пункт 24 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, який визначав суддівську винагороду в розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, вже після змін до пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII, внесених Законом № 193-IX;

- Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року № 4-р/2020 щодо неконституційності пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII зі змінами, внесеними Законом №193-IX;

- рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 та інші щодо неможливості зменшення суддівської винагороди в аспекті конституційних гарантій;

- постанова Пленуму Верховного Суду про звернення до Конституційного Суду України з поданням від 15 листопада 2019 року щодо перевірки на відповідність Конституції України пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII зі змінами, внесеними Законом № 193-IX;

- частина четверта статті 7 КАС щодо можливості незастосування акта в разі, якщо він суперечить Конституції України;

- обґрунтування позовних вимог невідповідністю положень пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII зі змінами, внесеними Законом № 193-IX, крізь призму попередніх рішень Конституційного Суду України в аспекті фінансування.

Також суд посилається на різні підходи у вирішенні спірного питання членами Науково-консультативної ради при Верховному Суді.

У наукових висновках за підписами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було запропоновано до застосування спосіб подолання колізії lex posterior derogate priori (закон пізніший має перевагу над давнішим). За такого підходу до спірних правовідносин застосовним є пункт 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII у редакції Закону № 193-ІХ, адже ця норма прийнята в часі пізніше, ніж пункт 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» указаного Закону.

А в науковому висновку за підписом ОСОБА_4 запропоновано призначення у справі судової економічної експертизи, адже питання містить економічну складову, яка потребує перевірки бухгалтерських відомостей, внутрішніх наказів роботодавця, відомостей відпрацьованого часу тощо.

Крім того, суд указує на наявність кількісного критерію, який переконує його передати справу на розгляд і вирішення до Великої Палати Верховного Суду, оскільки порушене позивачем питання зачіпає права та законні інтереси всіх суддів Верховного Суду, які працювали на цій посаді у спірний період, тобто орієнтовно 200 суддів (згідно з пунктом 2 частини сьомої статті 19 Закону № 1402-VIII).

Ураховуючи наведене, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики цю справу необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Законом № 1402-VІІІ передбачено, що Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики.

Порядок та спосіб виконання завдань судочинства, покладених на Верховний Суд, визначено процесуальним законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 346 КАС суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу (частина четверта статті 347 КАС).

Таким чином, підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду є обґрунтований висновок суду, який розглядає справу в касаційному порядку, про те, що справа містить виключну правову проблему і метою її вирішення є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Як раніше вже неодноразово наголошувалось у рішеннях Великої Палати Верховного Суду, виключну правову проблему належить оцінювати з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. З огляду саме на ці критерії має бути підтверджено той факт, що проблема наявна не в одній конкретній справі, але й існує в інших, або вона може виникнути з урахуванням позиції, щодо якої постає питання юридичної невизначеності.

Виключна правова проблема може полягати в недостатньому законодавчому врегулюванні правовідносин, у відсутності сталої судової практики, тривалому існуванні колізій у застосуванні норм права і неусуненні розбіжностей. За своєю правовою природою така проблема має зачіпати фундаментальні права та свободи особи.

За частиною шостою статті 347 КАС Велика Палата Верховного Суду перевіряє підстави для передачі справи на її розгляд.

Перевіривши матеріали справи та наведені в касаційних скаргах доводи, Велика Палата Верховного Суду не вбачає передумов для використання своїх повноважень для касаційного перегляду судових рішень у цій справі.

Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів не обґрунтувала факту наявності виключної правової проблеми, тобто відсутності, суперечливості, неповноти, невизначеності (неясності, нечіткості) або/та неефективності правового регулювання охоронюваних прав, свобод та інтересів, у тому числі внаслідок неоднакової судової практики.

Тут слід зауважити, що за висловленими раніше висновками Великої Палати Верховного Суду (постанова від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19), які ґрунтувалися на аналізі норм розділу ХІІ «Конституційний Суд України» Конституції України та Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України», рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо в тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Установлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення насамперед як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи з ретроспективним застосуванням нової правової позиції.

В ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не наведено достатніх мотивів того, чому справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права.

Велика Палата Верховного Суду вважає непідтвердженою й наявність кількісногокритерію, що свідчив би про виключну правову проблему, а саме значного переліку подібних справ (зокрема, між тими ж сторонами або з однакового предмета спору), які перебувають на розгляді в судах.

Те, що у спірний період (а це понад 3 роки тому) майже 200 суддів у Верховному Суді отримували суддівську винагороду, обчислену за чинним на той час пунктом 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII у редакції Закону № 193-ІХ, які, однак, не ініціювали судового розгляду, не переконує в наявності виключної правової проблеми в цій справі.

Матеріали справи не містять взаємовиключних наукових висновків, які б підтверджували наявність різних наукових підходів до вирішення питання застосування пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII після визнання внесених до нього Законом № 193-ІХ змін неконституційними, як і пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII до ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020.

В ухвалі не наведено жодного прикладу різного підходу в правозастосуванні, а сама по собі відсутність правового висновку щодо вирішення зазначеного вище питання не свідчить про необхідність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду.

При цьому саме Касаційний адміністративний суд своїми рішеннями формує судову практику з метою її єдності і сталості.

Тому згідно з правилами частини шостої статті 347 КАС справа підлягає поверненню до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у відповідній колегії.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 248, 346, 347, КАС, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 640/198/20 (9901/35993/20) за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Верховного Суду, Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів повернути до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у відповідній колегії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: В. В. Британчук Г. Р. Крет
Ю. Л. Власов Л. М. Лобойко
І. В. Григор`єва С. Ю. Мартєв
М. І. Гриців К. М. Пільков
Д. А. Гудима О. М. Ситнік
Ж. М. Єленіна І. В. Ткач
О. С. Золотніков О. С. Ткачук
Л. Й. Катеринчук В. Ю. Уркевич
В. С. Князєв Т. А. Чумаченко