Справа № 640/21593/22
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2023-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2023 року № 640/21593/22

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Вищий антикорупційний суд, суддя Вищого антикорупційного суду Ногачевського Віктора Вікторовича про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Вищий антикорупційний суд, суддя Вищого антикорупційного суду Ногачевського Віктора Вікторовича, в якому просить:

- визнати протиправними та скасувати постанови Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 02.12.2022 про відкриття виконавчого провадження №70461904, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №70461904 та про стягнення виконавчого збору ВП №70461904.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2022 адміністративну справу №640/21593/22 передано до Шостого апеляційного адміністративного суду для визначення підсудності даної справи.

Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 05.01.2023 визначив підсудність адміністративної справи №640/21593/22 за Київським окружним адміністративним судом.

Матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена судді Перепелиці А.М.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування рішень та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.03.2023 заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування рішень повернуто заявнику без розгляду.

В обґрунтування позовних вимог викладених у адміністративному позові позивач посилався на протиправність прийнятих відповідачем постанов, оскільки виконавчий лист №991/2030/22 від 30.11.2022 на підставі якого виконавцем відкрито виконавче провадження та прийняті оскаржувані постанови не відповідає вимогам передбаченим п.3, п.4, п.5, ч.1, ч.2, п.6, п.7 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», таке рішення не передбачає заходів застосування примусового виконання.

Зокрема, позивач зауважив, що ухвала Вищого антикорупційного суду від 14.10.2022 не містить в собі відображення на користь кого належить сплатити накладене на боржника грошове стягнення та не вказано жодного банківського реквізиту, в тому числі і самого Вищого антикорупційного суду, та за рішенням про стягнення судового збору, накладення штрафу, як засобу процесуального примусу, з урахуванням положень глави 12 Кримінального процесуального кодексу України, стягувачем є та має бути Державна судова адміністрація України, а не Вищий антикорупційний суд.

Позивач звернув увагу, що ухвалою Вищого антикорупційного суду від 14.10.2022 накладено лише грошове стягнення та не визначено жодних приписів, які б свідчили про необхідність їх стягнення, що свідчить про необґрунтованість звернення стягнення на кошти, в тому числі і в примусовому порядку та умов за яких таке стягнення. Ухвала містить лише констатацію факту застосування заходу процесуального примусу до позивача та можливості сплати коштів у добровільному порядку, не має зобов`язального та відповідно і примусового характеру, та такою ухвалою не зобов`язано вчиняти будь-які дії, у тому числі по сплаті грошових коштів. За переконанням позивача виконавець мав повернути документ стягувачу без прийняття до виконання.

Не погоджуючись з аргументами позивача викладеними у позовній заяві, представником відповідача подано відзив, в якому зазначив, що твердження позивача, щодо застосування абзацу 2 ч. 4 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» є хибними та таким, що не відповідає чинному законодавству України, оскільки при вирішенні питання щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 991/2030/22 державний виконавець керувався абз.1 ч.4 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: за рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, прийнятими у справах про адміністративні правопорушення, та за рішеннями, прийнятими у кримінальних провадженнях, стягувачем виступає державний орган, який прийняв відповідне рішення або за матеріалами якого судом прийнято відповідне рішення.

Щодо твердження позивача про відсутність в резолютивній частині виконавчого документа заходів примусового виконання, то такі твердження є надмірним формалізмом та ґрунтується лише на поверховому дослідженні документа та помилковому тлумаченні норм законодавства. Відповідач наполягає, що виконавчий документ №991/2030/22 відповідає вимогам ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», підстави для повернення виконавчого документа стягувачу були відсутні, спірні постанови вважає законними, прийняті відповідно до чинного законодавства та скасуванню не підлягають як вимога про повернення коштів, позивачем необґрунтовано та не доведено протилежного.

Представник відповідача зауважив, що велика кількість постанов судів, де розглядались адміністративні справи, в резолютивній частині рішення зазначено саме про накладення штрафу на боржника, та в подальшому пред`являються до примусового виконання до органів державної виконавчої служби без виготовлення нових постанов з заміною фрази: накладення штрафу на стягнення штрафу.

Представник виконавчого органу звернув увагу, що до відділу надійшов виконавчий лист із заявою Вищого антикорупційного суду, в якій стягувач просить прийняти до виконання виконавчий лист про накладення грошового стягнення шляхом перерахування на рахунок за реквізитами. При цьому, резолютивна частина рішення є зрозумілою, боржник не виконав рішення в добровільному порядку, не сплатив грошове стягнення, а отже рішення підлягало примусовому виконанню.

Тому, враховуючи викладені обставин, відповідач при виконанні виконавчого документу діяв на підставі та в межах чинного законодавства.

В письмових поясненнях щодо позову представник Вищого антикорупційного суду (далі третя особа 1) заперечив щодо аргументів позивача про відсутність в ухвалі від 14.10.2022 приписів щодо примусового стягнення коштів та реквізитів як обставину можливості сплати позивачем коштів лише у добровільному порядку.

З приводу вказаного вище, представник третьої особи-1 зазначив, що за приписами чинного законодавства регламентовано, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню, а з огляду на те, що ухвала Вищого антикорупційного суду від 14.10.2022 у справі №991/2030/22 набрала законної сили 14.01.2022 і не була скасована, її виконання є обов`язковим.

Представник третьої особи-1 зауважив, що обов`язковість виконання ухвали суду від 14.10.2022 як судового рішення і примусовий характер грошового стягнення спростовують позицію позивача про неможливість виконання судового рішення у примусовому порядку. Крім того, положення п.3 ч.1 ст.372 КПК України спростовують доводи позивача про те, що в ухвалі має бути вказано на необхідність її примусового виконання та зазначені умови, за яких таке виконання, оскільки вказаною нормою регламентовано, що у резолютивній частині ухвали суду мають бути зазначені висновки суду; строк і порядок набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

Щодо доводів позивача про належного стягувача у виконавчому провадженні представник третьої особи-1 зазначив, що Вищий антикорупційний суд є постійно діючим вищим спеціалізованим судом у системі судоустрою України, який здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності та відповідно до п.7 ч.5 ст.22 Бюджетного кодексу України здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, а тому, Вищий антикорупційний суд як головний розпорядник бюджетних коштів і державний орган, який прийняв відповідне рішення про накладення грошового стягнення у кримінальному провадженні, є належним стягувачем у виконавчому провадженні №70461904 за виконавчим листом від 30.11.2022 у справі №991/2030/22.

Керуючись викладеним вище, представник третьої особи-1 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

14.10.2022 колегія суддів Вищого антикорупційного суду ухвалою у справі №991/2030/22 (провадження №1-кп/991/31/22) визнала неповажними причини неприбуття ОСОБА_1 14.10.2022 в судове засідання у вказаній справі та наклала на нього грошове стягнення у розмірі 5 200,00 грн.

З метою забезпечення виконання зазначеного судового рішення 30.11.2022 Вищим антикорупційним судом видано виконавчий лист №991/2030/22 та направлено його для виконання належному органові державної виконавчої служби.

02.12.2022 головним державним виконавцем Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шевченком Максимом Романовичем за виконавчим листом №991/2030/22 від 30.11.2022 винесені постанови про відкриття провадження №70461904, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 269,00 грн, про стягнення виконавчого збору у розмірі 520,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними вище постановами позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 2 та 4 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» від 07.06.2018 №2447-VIII (далі - Закон №2447-VIII), Вищий антикорупційний суд є постійно діючим вищим спеціалізованим судом у системі судоустрою України.

Статтею 4 Закону №2447-VIII визначено, що Вищий антикорупційний суд, зокрема, здійснює правосуддя як суд першої та апеляційної інстанцій у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до його юрисдикції (підсудності) процесуальним законом, а також шляхом здійснення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у таких кримінальних провадженнях, здійснює правосуддя як суд першої та апеляційної інстанції у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави в порядку цивільного судочинства, здійснює правосуддя як суд першої та апеляційної інстанції у справах про застосування санкції, передбаченої п.1-1 ч.1 ст.4 Закону України «Про санкції», у порядку адміністративного судочинства.

У відповідності до ст.14 Закону №2447-VIII встановлено, що Вищий антикорупційний суд є головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення його діяльності. Видатки на утримання Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду визначаються у Державному бюджеті України окремим рядком.

Суд зауважує, що Вищий антикорупційний суд є постійно діючим вищим спеціалізованим судом у системі судоустрою України, який здійснює функції також розпорядника коштів Державного бюджету України щодо забезпечення своєї діяльності та відповідно до п.7 ч.5 ст.22 Бюджетного кодексу України здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове їх використання.

Згідно ст.33-1 Кримінального процесуального кодексу України від 13.04.2012 №4651-VI (далі - КПК України) Вищому антикорупційному суду підсудні кримінальні провадження стосовно корупційних кримінальних правопорушень, передбачених в примітці ст.45 Кримінального кодексу України, ст.206-2, 209, 211, 366-2, 366-3 Кримінального кодексу України, якщо наявна хоча б одна з умов, передбачених пунктами 1-3 частини п`ятої статті 216 Кримінального процесуального кодексу України.

Статтею 353 КПК України встановлено, що вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до ч.2 ст.354 КПК України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню.

Зокрема, ч.3 ст.535 КПК України визначено, що у разі якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження.

Згідно ст.144 КПК України грошове стягнення може бути накладено на учасників кримінального провадження у випадках та розмірах, передбачених цим Кодексом, за невиконання процесуальних обов`язків. Грошове стягнення накладається: під час досудового розслідування - ухвалою слідчого судді за клопотанням слідчого, прокурора чи за власною ініціативою, а під час судового провадження - ухвалою суду за клопотанням прокурора чи за власною ініціативою.

За ч.1 ст.147 КПК України особа, на яку було накладено грошове стягнення та яка не була присутня під час розгляду цього питання слідчим суддею, судом, має право подати клопотання про скасування ухвали про накладення на неї грошового стягнення. Клопотання подається слідчому судді, суду, який виніс ухвалу про накладення грошового стягнення.

Судом встановлено, що Вищим антикорупційним судом, в межах кримінального провадження №0000522, було винесено ухвалу від 14.10.2022 у справі №991/2030/22 (провадження №1-кп/991/31/22) якою, зокрема, але не виключно визнано неповажними причини неприбуття в судове засідання 14.10.2022 обвинувачених, зокрема ОСОБА_1 та накладено на останнього грошове стягнення у розмірі 5 200,00 грн.

На підставі вказаної вище ухвали, Вищим антикорупційним судом виписано виконавчий лист від 30.11.2022 №991/2030/22 щодо виконання ухвали від 14.10.2022 у справі №991/2030/22 (провадження №1-кп/991/31/22).

До суду не надано доказів скасування ухвали Вищого антикорупційного суду від 14.10.2022 в частині щодо грошового стягнення з ОСОБА_1 коштів в сумі 5 200,00 грн, а тому суд приходить до висновку, що така ухвала підлягала до виконання.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктами 1 та 2 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:

- виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

- ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно, вказаним Законом №1404-VIII до виконавчих документів які підлягають негайному виконанню відносяться також ухвали судів винесених у кримінальних провадженнях, у випадках, передбачених законом.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що застосоване до позивача грошове стягнення ухвалою Вищого антикорупційного суду від 14.10.2022, яка набрала законної сили, та на підставі якої було виготовлено виконавчий лист підлягало виконанню державним виконавцем у відповідній частині згідно ст.535 КПК України та згідно ст.3 Закону № 1404-VIII.

Щодо аргументів позивача про невірність реквізитів виконавчого листа приписам чинного законодавства, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За ст.4 Закону №1404-VIII у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.

За ч.1 та ч.2 ст.15 Закону № 1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Частиною 4 вказаної статті за рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, прийнятими у справах про адміністративні правопорушення, та за рішеннями, прийнятими у кримінальних провадженнях, стягувачем виступає державний орган, який прийняв відповідне рішення або за матеріалами якого судом прийнято відповідне рішення.

З наявного у справі виконавчого листа виданого 30.11.2022 №991/2030/22 вбачається відповідність його положенням та вимогам до виконавчого документа, які визначено в ст.4 Закону №1404-VIII, вказаний вище виконавчий лист, копія якого міститься в матеріалах справи містить в собі усі необхідні реквізити для його прийняття до виконання, крім того, суд звертає увагу, що вказаний виконавчий лист містить в собі відмітку набрання законної сили ухвали на підставі якої він був виданий, строк пред`явлення його до виконання, підпис уповноваженої особи, що видала виконавчий документ та відповідає положенням ч.4 ст.15 Закону №1404-VIII, оскільки стягувачем в даному випадку виступає державний орган Вищий антикорупційний суд, який прийняв відповідне рішення про стягнення коштів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.371 КПК України у випадках, передбачених цим Кодексом, ухвала постановляється в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд. Ухвали, постановлені без виходу до нарадчої кімнати, заносяться секретарем судового засідання в журнал судового засідання.

За ст.372 КПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з:

1) вступної частини із зазначенням: дати і місця її постановлення; назви та складу суду, секретаря судового засідання; найменування (номера) кримінального провадження; прізвища, ім`я і по батькові підозрюваного, обвинуваченого, року, місяця і дня його народження, місця народження і місця проживання; закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється, обвинувачується особа; сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження;

2) мотивувальної частини із зазначенням: суті питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався;

3) резолютивної частини із зазначенням: висновків суду; строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

В ухвалі, яку суд постановляє без виходу до нарадчої кімнати, оголошуються висновок суду та мотиви, з яких суд дійшов такого висновку.

Відповідно, суд зауважує, що чинний КПК України не передбачає зазначення в ухвалі суду щодо можливості виконання вказаного документу у добровільному/примусовому порядку, примусове стягнення коштів за ч.3 ст.354, ст.535 КПК України відбувається безпосередньо за виконавчим документом, який підпадає під п.2 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII як виконавчий документ, що підлягає примусовому виконанню.

Згідно положень ч.1 ст.139 КПК України якщо підозрюваний, обвинувачений, свідок, потерпілий, цивільний відповідач, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, який був у встановленому цим Кодексом порядку викликаний (зокрема, наявне підтвердження отримання ним повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом), не з`явився без поважних причин або не повідомив про причини свого неприбуття, на нього накладається грошове стягнення у розмірі: від 0,5 до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - у випадку неприбуття на виклик слідчого судді, суду.

Частина 3 ст.146 КПК України визначає, що слідчий суддя, суд, встановивши, що особа не виконала покладений на неї процесуальний обов`язок без поважних причин, накладає на неї грошове стягнення. Копія відповідної ухвали не пізніше наступного робочого дня після її постановлення надсилається особі, на яку було накладено грошове стягнення.

Як наслідок суд зауважує, що застосоване ухвалою Вищого антикорупційного суду від 14.10.2022 у справі №991/2030/22 грошове стягнення є заходом забезпечення кримінального провадження, винесена у зв`язку із визнанням неповажними причини неприбуття позивача в судове засідання за кримінальним провадженням №000522, та таке стягнення не підпадає за КПК України під визначення та поняття штрафу саме як заходу процесуального примусу та відповідно не підлягає врахуванню абз.2 ч.4 ст.15 Закону № 1404-VIII, як наслідок посилання позивача на те, що в даному випадку у виконавчому документі має бути стягувач Державна судова адміністраціє є необґрунтованим.

Суд зазначає, що згідно ч.4 ст.4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю;

11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку;

12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди.

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

При поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок.

За наслідками досліджених судом документів виконавчого провадження, безпосередньо виконавчого листа виданого Вищим антикорупційним судом від 30.11.2022 №991/2030/22, такий виконавчий лист відповідає вимогам до виконавчого документа, містить в собі усі необхідні реквізити та відомості для ідентифікації як виконавчого документа, що підлягає примусовому виконанню.

В ході розгляду справи судом не встановлено а позивачем не доведено наявності обставин для повернення державним виконавцем виконавчого документу виданого 30.11.2022 №991/2030/22 стягувачу відповідно та у випадках визначених вказаних вище положень ч.4 ст.4 Закону №1404-VIII, позивачем та/або його представником не обґрунтовано належними доводами невідповідності даного виконавчого документу положенням Закону України «Про виконавче провадження», така позиція позивача спростовується вказаними висновками суду та наявними у справі матеріалами.

Суд критично ставиться до аргументів позивача щодо відсутності в ухвалі та виконавчому листі Вищого антикорупційного суду роз`яснення щодо добровільного виконання такої, оскільки такі ухвала та прийнятий на її підставі виконавчий лист є процесуальними документами щодо стягнення коштів за порушення вимог суду, які підлягають негайному виконанню згідно положень КПК України та Закону №1404-VIII та не має містити в собі роз`яснення щодо добровільного виконання такої.

Щодо аргументів позивача про відсутність підстав для відкриття виконавчого провадження та прийняття у межах такого виконавчого провадження постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст.13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 ст.18 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

За ч.3 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, відповідно, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч.4 ст.18 Закону №1404-VIII).

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення (ч.5 ст.18 Закону № 1404-VIII).

За п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За ч.1 ст.48 Закону №1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (ч.2 ст.48 Закону №1404-VIII).

Зокрема, ч.1 та ч.2 ст.27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби (ч.4 ст.27 Закону №1404-VIII).

Враховуючи встановлення вище судом обставин відсутність для державного виконавця підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, суд приходить до висновку про правомірність дій державного виконавця щодо прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження та зобов`язання боржника подати протягом 5 робочих днів декларацію про доходи та майно боржника, який також попереджений про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей, із роз`ясненням права на оскарження в судовому порядку у строки визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Також, судом встановлено, що одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову від 02.12.2022 про стягнення виконавчого збору у розмірі 520,00 грн, що становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом.

У відповідності до ч.4 ст.27 Закону №1404-VIII встановлено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Суд звертає увагу, що вказана постанова відповідно є виконавчим документом та набирає чинності з моменту її підписання та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох місяців.

В даній постанові виконавцем зазначено порядок та строки її оскарження.

Таким чином, оскільки приписами норм чинного законодавства встановлено обов`язок державного виконавця при відкритті виконавчого провадження виносити постанову про стягнення виконавчого збору, суд приходить до висновку про законність прийнятої відповідачем постанови.

Крім того, суд звертає увагу, що державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження також винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Відповідно до ч.2 ст.42 Закону №1404-VIII витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Згідно наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 затверджено Інструкції з організації примусового виконання рішень, та п.2 розділу VI визначено, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Так, державним виконавцем за даною справою, 02.12.2022 було відповідно винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, до яких увійшли: плата за відкриття та завершення виконавчого провадження, інформація про яке заноситься до АСВП, поштові витрати на направлення документів виконавчого провадження сторонам, витрачений папір та фарба картриджу на оформлення документів виконавчого провадження та інші, що у сукупності склало 269,00 грн розміру мінімальних витрат.

В даній постанові також вказано про порядок та строк її оскарження в судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з аналізу наявних в матеріалах справи документів та матеріалів суд приходить до висновку, що державним виконавцем не порушено строки винесення спірних постанов, не порушено порядок їх прийняття, що передбачають положення Закону України «Про виконавче провадження», а тому підстави для скасування прийнятих відповідачем постанов в межах виконавчого провадження №70461904 відсутні.

Таким чином, враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Згідно з ч.1 ст.9, ст.72, ч.1, 2, 5 ст.77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

Керуючись ст.6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Вищий антикорупційний суд, суддя Вищого антикорупційного суду Ногачевського Віктора Вікторовича про визнання протиправними та скасування рішень відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Перепелиця А.М.