Справа № 240/30753/22
Суддя: Шуляк Любов Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2023 року м. Житомир справа № 240/30753/22

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Шуляк Л.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №27 від 05.08.2022 про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу для призначення пенсії період роботи ОСОБА_1 на посадах санітарки венлікарні, молодшої медичної сестри прибиральниці міжобласної дерматовенерологічної лікарні для засуджених Державної установи "Райківська виправна колонія (№73)" з 02.10.1989 по 02.01.2007 в подвійному розмірі;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву позивача від 17.08.2022 та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 08.09.2022 відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із зарахуванням відповідно до ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" страхового стажу в подвійному розмірі за період з 02.10.1989 по 02.01.2007.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем безпідставно не було враховано при призначенні пенсії період її роботи з 02.10.1989 по 02.01.2007 в подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а тому висновок про недостатність страхового стажу не відповідає дійсним обставинам.

Ухвалою від 31.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач подав відзив на адміністративний позов, в якому заперечує щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що до страхового стажу для обчислення пенсії періоди роботи після 01.01.2004 року зараховуються на загальних підставах, тобто в одинарному розмірі, а тому період з 01.01.2004 по 02.01.2007 не може бути зараховано у подвійному розмірі. Крім того, у період з 28.12.1987 по 19.04.1989 р. позивач перебувала у декретній відпустці, у періоди з 05.05.1990 по 14.05.1990, з 01.10.1993 по 15.10.1993 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, відповідно дані періоди також не можуть бути зараховані. За таких обставин, у позивача відсутній необхідний стаж для призначення пенсії, а тому оспорюване рішення є правомірним. Також зазначає, що ГУ ПФУ в Запорізькій області було уповноважене лише на розгляд конкретної заяви позивача на прийняття відповідного рішення і не наділене повноваженнями щодо призначення пенсії, оскільки позивач за місцем проживання (реєстрації) відноситься до ГУ ПФУ в Житомирській області.

Третя особа ГУ ПФУ в Житомирській області подало письмові пояснення, в яких зазначило, що оспорюване рішення прийнято з додержанням норм чинного законодавства.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначено що відповідачем не спростовано доводи позовної заяви.

Ухвалою суду від 11.04.2023 відмовлено позивачу у задоволенні заяви про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з викликом осіб.

У відповідності до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами із прийняттям рішення відповідно до ч.5 ст.250 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку.

Як встановлено судом, 17.08.2022 р. ОСОБА_1 звернулась із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За результатами розгляду даної заяви ГУ ПФУ у Запорізькій області прийнято рішення №27 від 05.08.2022 про відмову у призначенні пенсії, оскільки стаж роботи позивача становить 27 років 06 місяців 24 дні, при необхідних 29 років. Про зазначене рішення позивача повідомлено листом від 29.08.2022.

Як зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву, період з 01.01.2004 по 02.01.2007 не було зараховано у подвійному розмірі, оскільки до страхового стажу для обчислення пенсії періоди роботи після 01.01.2004 року зараховуються на загальних підставах, тобто в одинарному розмірі. Крім того, у період з 28.12.1987 по 19.04.1989 р. позивач перебувала у декретній відпустці, у періоди з 05.05.1990 по 14.05.1990, з 01.10.1993 по 15.10.1993 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, відповідно дані періоди також не можуть бути зараховані.

Не погоджуючись із даним рішенням в частині не зарахування періоду з 02.10.1989 по 02.01.2007 в подвійному розмірі, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набуття чинності цим законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років (ч.4 цієї статті).

Статтею 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) передбачено пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах, зокрема, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Дана норма діє і на даний час, стаття 24 Закону № 1058-IV не скасовує її та не зупиняє, чим спростовуються твердження відповідача про її дію до 10.07.2003.

Порівняльний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що Закон України №1058-IV не встановлює обмежень щодо застосування ст. 60 Закону України №1788-XII при обчислення пільгового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах, а сама редакція ст. 60 Закону №1788-XII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 2205-VIII від 14.11.2017) є чинною на теперішній час та саме норма цього Закону є спеціальною під час вирішення питання про зарахування стажу для призначення пенсії на пільгових умовах.

При цьому, зміст норми ст.60 Закону №1788-ХІІ свідчить про те, що подвоєння стажу роботи здійснюється виходячи із специфіки місця роботи працівника, а не посади, що він обіймав. Спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов`язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення. Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06.04.2000 р. №1645-III (далі - Закон №1645-III) інфекційні хвороби це розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.

Відповідно до ст.7 Закону №1645-III лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають, медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.

Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України "Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб" від 19 липня 1995 року № 133 сифіліс, гонорея, трихофітія, мікроспорія, фавус відносяться до небезпечних інфекційних хвороб; короста та демодикоз - до групи акарози, паразитарних хвороб.

Спільним листом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України та Пенсійного фонду України від 29.12.2005 року №625/0/15- 05/039-6, №10.01.09/2606, №16918/02-20 зазначено, що заклади охорони здоров`я: протитуберкульозні кабінети, психіатричні кабінети, кабінети інфекційних захворювань, психоневрологічні відділення, психіатричні бригади швидкої допомоги відносяться до таких, час роботи в яких зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.

Зазначене також узгоджується і з інформацією, викладеною у листі Міністерства охорони здоров`я України № 10.03.68/286 від 15.02.2006 року, що робота медичних працівників в шкірно-венерологічних диспансерах, відділеннях, кабінетах, палатах, які працюють з хворими на особливо небезпечні інфекційні та паразитарні хвороби людини, зокрема сифіліс, гонорея, трихоітія, мікроспорія, фавус, коросту, демодекоз повинна зараховуватися їм до стажу роботи в подвійному розмірі.

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, а відповідно до ст. 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи.

Записами трудової книжки позивача, а також матеріалами пенсійної справи підтверджується, що у період з 02.10.1989 по 02.01.2007 позивач працювала на посаді санітарки, молодшої медичної сестри-прибиральниці міжобласної дерматовенерологічної лікарні для засуджених Державної установи "Райківська виправна колонія (№73)", тобто обслуговувала хворих з захворюваннями зазначеними у Переліку особливо небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб від 10.07.2003 року та при виконанні своїх посадових обов`язків за спірний період контактувала зі збудниками небезпечних інфекцій та паразитарних хвороб зазначених у вищезгаданому Переліку.

У довідці Державної установи "Райківська виправна колонія (№73)" №3-56 від 06.01.2022 також підтверджено, що з 02.10.1989 позивач була переведена на посаду санітарки венлікарні, де працювала до 02.01.2007 і даний період має бути зарахований до стажу відповідно до ст.60 Закону № 1788-ХІІ.

У відзиві на позов відповідач фактично погодився із зарахуванням періоду до 01.01.2004 року у подвійному розмірі, проте при призначенні пенсії здійснив зарахування в одинарному розмірі.

З урахуванням наведених обставин у сукупності, суд приходить до висновку, що позивач має право на зарахування спірного періоду як до 01.01.2004, так і після 01.01.2004 до стажу у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону № 1788-ХІІ.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією, наведеною у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №689/872/17, від 08.06.2022 у справі №510/1593/16-а.

Додатково суд враховує, що відповідно до ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

При цьому, колізія норм Законів України "Про пенсійне забезпечення" та "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що стосується обрахунку стажу роботи в подвійному розмірі на певних посадах, не відповідає принципу правової визначеності.

У рішенні в справі "Щокін проти України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що "верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та і передбачуваності в його застосуванні."

З огляду на це, суд вважає, що позивач, яка працювала на такій посаді, що за положенням норми ст. 60 Закону "Про пенсійне забезпечення" дає право на подвійний обрахунок стажу роботу, мала законні сподівання на певні пільги. Не врахування вказаної норми зводить нанівець такі очікування та позбавляє особу будь-яких пільг, які були запропоновані державою з огляду на характер роботи, пов`язаний з певним ризиком для здоров`я людини.

Позбавлення позивача такого права є для неї непередбачуваним, невиправданим втручанням в її майнові права, а тому воно порушено з боку відповідача та підлягає захисту.

Суд зазначає, що ці висновки ґрунтуються і на положеннях Рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, у пункті 3.4 якого вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави і такі гарантії не можуть обмежуватися.

Щодо не зарахування періодів з 05.05.1990 по 14.05.1990, з 01.10.1993 по 15.10.1993 перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.84 Кодексу законів про працю України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Як слідує зі ст.4 Закону України "Про відпустки", відпустки без збереження заробітної плати є одними з видів відпусток.

Відповідно до статей 25 та 26 Закону України "Про відпустки" відпустки без збереження заробітної плати надаються в обов`язковому порядку, або за згодою сторін.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 8 лютого 2016 року № 713/039/161-16 час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють в шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місця в календарному році.

Аналізуючи періоди перебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати, суд зазначає, що такі періоди не перевищують 1 місяця в календарному році; доказів того, що такі відпустки не були пов`язані з виробничою необхідністю, матеріали справи не містять, а тому ці періоди мають бути зараховані.

Період з 28.12.1987 по 19.04.1989, коли позивач перебувала у декретній відпустці, не є предметом спору у даній справі, а тому суд не надає оцінку в цій частині заперечень відповідача.

За таких обставин, рішення ГУ ПФУ у Запорізькій області №27 від 05.08.2022 прийнято без урахування усіх обставин пенсійної справи позивача, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому належним способом захисту порушеного права суд вважає є зобов`язання ГУ ПФУ у Запорізькій області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 17.08.2022, зарахувавши період роботи у Державній установі "Райківська виправна колонія (№73)" з 02.10.1989 по 02.01.2007 в подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та прийняти відповідне рішення.

Враховуючи, що саме даний орган був визначений за принципом екстериторіальності для розгляду заяви позивача від 17.08.2022 про призначення пенсії, з урахуванням заявлених позовних вимог, суд вважає, що зазначені зобов`язання можуть бути покладені на ГУ ПФУ у Запорізькій області.

Вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити пенсію задоволенню не підлягають, оскільки питання щодо призначення пенсії належить до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду і суд не може перебирати на себе дані функції.

Крім того, суд вважає, що обраним судом способом захисту порушеного права будуть відновлені порушені права позивача, в тому числі щодо призначення пенсії на підставі заяви від 17.08.2022.

Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено правомірність прийнятого рішення.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Запорізькій області №27 від 05.08.2022 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 17.08.2022, зарахувавши період роботи у Державній установі "Райківська виправна колонія (№73)" з 02.10.1989 по 02.01.2007 в подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та прийняти відповідне рішення.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 496 (чотириста дев`яносто шість) грн 20 коп витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А.Шуляк

Повний текст складено: 14 квітня 2023 р.