Справа № 160/6108/23
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2023-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2023 року Справа № 160/6108/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "БЕЛЬВЕДЕР ШАУМЯНА, 10" до Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича про визнання протиправними та скасування постанов приватного виконавця, -
28 березня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "БЕЛЬВЕДЕР ШАУМЯНА, 10" до Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича, в якому позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 71216390 від 06.03.2023 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцовим Ігорем Вікторовичем з примусового стягнення з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бельведер Шаумяна, 10» мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 1000 грн.;
- визнати протиправною та скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 71224663 від 07.03.2023 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцовим Ігорем Вікторовичем з примусового стягнення з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бельведер Шаумяна, 10» мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 1000 грн.;
- визнати протиправною та скасувати постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження № 71216390 від 07.03.2023 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцовим Ігорем Вікторовичем.
Позовна заява обґрунтована тим, що позивач із зазначеними постановами не погоджується, вважає їх протиправними, з огляду на що просить суд їх скасувати.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Також даною ухвалою витребовано від відповідача: належним чином завірену копію зведеного виконавчого провадження №71216390 від 07.03.2023р., а також копії всіх документів, що стали підставою або були прийняті до уваги під час прийняття постанов, що оскаржуються.
11.04.2023 року відповідач до суду надав копії матеріалів ВП №71224663, ВП№71216390, які містились у зведеному виконавчому провадженні №71225005 та додатково повідомив, що виконавчі провадження №71224663, ВП№71216390 завершені повним фактичним виконанням на підставі п.9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та виведені із зведеного виконавчого провадження № 71225005.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
В рамках зазначеного виконавчого провадження 06.03.2023 року винесена постанова про стягнення з боржника основної винагороди № 71216390 в розмірі 26 800,00 грн., та постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 71216390 в розмірі 1000 грн.
Також, приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцовим Ігорем Вікторовичем, на виконання виконачого листа №201/4602/22, виданого Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, 07.03.2023 року було відкрито виконавче провадження №71224663 про: «зобов`язати Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бельведер Шаумяна,10» видалити персональні дані ОСОБА_1 , опубліковані 13.06.2022р. головою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бельведер Шаумяна,10» у групі Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бельведер Шаумяна,10» у мессенджері WhatsApp.
В рамках зазначеного виконавчого провадження 07.03.2023 року винесена постанова про стягнення з боржника основної винагороди № 71224663 в розмірі 26 800,00 грн. та постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 71224663 в розмірі 1000 грн.
07.03.2003 року приватним виконавцем винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, якою було об`єднано виконавчі провадження № 71216390, № 71224663 у зведене виконавче провадження № 71225005.
Не погоджуючись із винесенням спірних постанов, вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р. №1404-VІІІ (далі Закон №1404-VІІІ).
Згідно зі ст.1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Таким чином, правомірними вважаються дії державного виконавця, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом.
Частина перша статті 5 Закону №1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 18 зазначеного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Як встановлено пунктами 1, 3 частини другої статті 18 Закон №1404-VIII виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.
Частина четверта статті 19 Закону №1404-VIII зобов`язує сторони невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина восьма статті 19 цього ж Закону).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Згідно з ч. 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
За вимогами ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частиною першою статті 42 Закону №1404-VIII передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Відповідно до частини третьої статті 45 Закону № 1404-VIII, основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Відповідно до ч.1 ст.31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі-Закон №1403), за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Частиною 3 ст. 31 Закону №1403 передбачено, що основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:
1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;
2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно із вимогами частин 1-7 статті 31 Закону №1403-VIII, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винарогода.
Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.
Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Пунктом 12 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року №643 (далі Порядок №643) визначено, що розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
В ч.3 п.12 Порядку зазначено, що розмір основної винагороди приватного виконавця у разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, становить чотири розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, а в разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VІІІ, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Частиною другою статті 39 Закону №1404-VІІІ визначено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Наслідки закінчення виконавчого провадження визначені положеннями ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема: у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Щодо позовних вимог в частині скасування постанов про стягнння з боржника основої винагороди, суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, представником Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "БЕЛЬВЕДЕР ШАУМЯНА, 10" на адресу відповідача був направлений звіт про виконання судового рішення від 20.03.2023 року вих. №23/ВСР, в якому він, зокрема, інформував відповідача про повне виконання рішення наступного робочого дня а саме 20.03.2023р. та, з посиланням на п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», просив винести постанову про закінчення виконавчого провадження №71216390 та скасувати арешти, накладені в рамках зазначеного виконавчого провадження.
Відповідачем під час судового розгляду також підтверджено, що виконавчі провадження №71224663, №71216390 були завершені повним фактичним виконанням на підставі п.9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та виведені із зведеного виконавчого провадження № 71225005.
Таким чином, керуючись п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, у зв`язку фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, приватний виконавець повинен був винести постанову про закінчення виконавчого провадження №71216390 та скасувати арешти, накладені в рамках зазначеного виконавчого провадження, проте, станом під час розгляду справи відповідачем доказів скасування арештів, накладених в рамках відповідного виконавчого провадження, не надано.
Як зазначалось судом раніше, абзацом третім пунктом 19 Порядку № 643 обумовлено, що приватний виконавець, який забезпечив у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, одержує основну винагороду в розмірі чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, та за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - в розмірі вісьмох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.
Відтак, розмір основної винагороди приватного виконавця, який забезпечив фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа немайнового характеру повинен був обчислюватись шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року на вісім.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було обчислено розмір основної винагороди за приписами частини третьої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», якою обумовлено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Також, аналізуючи положення Закону № 1404-VIII, які регулюють діяльність приватних виконавців, та статті 31 Закону № 1403-VIII, суд зазначає, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.
Крім того, враховуючи конструкцію статті 31 Закону 1403-VIII, законодавець зобов`язує приватного виконавця при відкритті виконавчого провадження прийняти постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок. При цьому, основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення суду.
Щодо позовних вимог в частині скасування постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, суд зазначає наступне.
Як вже було вказано вище, приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцовим Ігорем Вікторовичем було винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 71216390 в розмірі 1000,00 грн. та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 71224663 в розмірі 1000,00 грн., що в загальному розмірі за зведеним виконавчим провадженням № 71225005 складає 2000,00 грн.
Згідно з частиною другою статті 42 Закону України «Про виконавче провадження», витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Частиною третьою статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнугих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Види та розміри витрат виконавчого провадження затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2830/5 (далі - Наказ № 2830/5), відповідно до розділу І якого до витрат виконавчого провадження належить: 1) виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари; 2) пересилання документів виконавчог провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку; 3) послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій: експертів; зберігачів; перекладачів; суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій; 4) послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; 5) проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; 6) послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці; 7) банківські послуги при операціях з іноземною валютою; 8) сплата судового збору; 9) плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження; 10) інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час провєденн виконавчих дій.
Відповідно до пункту 8 розділу II вказаного Наказу, приватний виконавець визначає розмір витрат виконавчого провадження на підставі документів про закупівлю (придбання) відповідних товарів і послуг.
Приписами пунктів 1 та 2 розділу VI «Фінансування виконавчого провадження» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, передбачено, що фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження». Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу). Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку).
Суд зазначає, що в постановах про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 71224663, 71216390 приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича не наведено розрахунку витрат виконавчого провадження, відтак, суд вважає суми витрат в спірних постановах не підтвердженими та необґрунтованими.
Разом з тим, слід звернути увагу що розмір таких витрат має визначатись на підставі документів про закупівлю товарів та (або) послуг, а отже розмір понесених витрат виконавчого провадження має бути підтверджений відповідними документами про придбання товарів або послуг.
Таким чином, постанови про розмір мінімальних витрат не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень.
З огляду на вказане, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування постанов про розмір мінімальних витрат № 71216390 від 06.03.2023 року та № 71224663 від 07.03.2023 року.
Щодо позовних вимог в частині скасування постанови про арешт коштів боржника, суд зазначає наступне.
Враховуючи те, що, як було встановлено судом, боржником фактично у встановлений приватним виконавцем строк було виконано вимоги виконавчого документа та постанови про відкриття виконавчого провадження та проінформовано відповідача про повне виконання рішення наступного робочого дня, приватним виконавцем повинна була бути винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та про скасовування арешту коштів боржника, накладеного в рамках зазначеного виконавчого провадження, однак, станом на час розгляду справи вказані постанови відповідачем не винесені.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що Законом України «Про виконавче провадження» під час виконання рішень немайнового характеру не передбачено арешт рахунків боржника, а тільки штрафні санкції та відповідна відповідальність у разі невиконання боржником рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцовим Ігорем Вікторовичем постанова про арешт коштів боржника № 71216390 винесена неправомірно, а тому підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог в частині скасування постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження №71216390 від 07.03.2023, суд зазначає наступне.
Статтею 30 Закону №1404-VIII встановлено, що виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.
Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.
Як вбачається з матеріалів справи, Приватним виконавцем була винесена постанова про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження від 07.03.2023 року, керуючись ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження».
Аналізуючи зміст рішень Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська та Господасрького суду Дніпропетровської області, а саме, їх резолютивної частини, які підлягали виконанню у рамках виконавчих проваджень №71224663 та №71216390 на предмет того, чи можна їх вважати рішеннями «майнового характеру», суд зважає на те, що у вказаних рішеннях суду боржника зобов`язано вчинити певні дії, відтак, спір був спором немайнового характеру.
Вказане кореспондується з положеннями статті 63 Закону №1404-VIII, за змістом якої немайновими рішеннями є рішення, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення.
Відтак, державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови не вірно оцінив заявлені у виконавчих документах вимоги як вимоги майнового характеру, у зв`язку із чим, виконавчі провадження №71224663 та №71216390 не підлягали об`єднанню у зведене виконавче провадження №71225005.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку про невідповідність оскаржуваної постанови вимогам ст. 30 Закону №1404-VІІІ.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень міститься в пункті 3 частини другої статті 2 КАС України, згідно з яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Зважаючи на викладене вище, суд зазначає, що оскаржувані постанови було прийнято приватним виконавцем не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством.
Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За змістом частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням встановлених обставин справи, з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача порушених відповідачем, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 2684,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За езультатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини 3 статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Судом встановлено, що на момент вирішення питання про розподіл судових витрат представником позивача надано суду: Договір про надання правової допомоги № 13/03-ПД/2023 від 13.03.2023 р.; Додаткову угоду № 1 від 07.04.2023 року до договору про надання правової допомоги № 13/03-ПД/2023 від 13.03.2023 р.; акт прийому-передачі наданих юридичних послуг № 1НП/23 від 10.04.2023 р.; звіт про надані послуги від 10.04.2023 р. до договору про надання правової допомоги № 13/03-ПД/2023 від 13.03.2023 р. (детальний опис наданих послуг професійної правничої допомоги); рахунок № 11-04/2023 від 11.04.2023 р.
Суд зазначає, що для вирішення питання про відшкодування витрат на правову допомогу мають бути надані, зокрема, докази, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку - квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача не надано доказів їх реальної сплати, зокрема, не надано банківських розрахункових документів (платіжного доручення чи приходного касового ордера).
Дослідивши додані представником позивача до заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу документи, суд дійшов висновку, про відсутність документально підтверджених витрат позивача на правничу допомогу, оскільки не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відтак, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.
Керуючись ст. ст. 134, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "БЕЛЬВЕДЕР ШАУМЯНА, 10" до Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича про визнання протиправними та скасування постанов приватного виконавця - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 71216390 від 06.03.2023 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцовим Ігорем Вікторовичем з примусового стягнення з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бельведер Шаумяна, 10» мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 1000 грн.
Визнати протиправною та скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 71224663 від 07.03.2023 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцовим Ігорем Вікторовичем з примусового стягнення з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бельведер Шаумяна, 10» мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 1000 грн.
Визнати протиправною та скасувати постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження № 71216390 від 07.03.2023 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцовим Ігорем Вікторовичем.
Рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи, визначеної ст. 287 КАС України, набирає законної сили у строк та порядку, визначеному ст.272 КАС України.

Рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи, визначеної ст. 287 КАС України, оскаржується у строк та порядку, встановленому ч. 6 ст.287 КАС України.

Суддя В.В. Кальник