Справа № 560/1559/23
Суддя: Шевчук О.П.
Дата ухвалення: 2023-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/1559/23
РІШЕННЯ

іменем України

17 квітня 2023 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Шевчука О.П. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) в якому просить визнати протиправною бездіяльність Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) щодо не скасування наказу від 19.07.2022 №1687/04 «Про внесення змін до наказу від 29 вересня 2021 року №2167/04 «Про увільнення від роботи ОСОБА_1 ». Зобов`язати Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) скасувати наказ від 19.07.2022 №1687/04 «Про внесення змін до наказу від 29 вересня 2021 року №2167/04 «Про увільнення від роботи ОСОБА_1 ».

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що перебуваючи на посаді головного державного виконавця Кам`янець-Подільського відділу державної виконавчої служби у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), звернувся 31.12.2022 року до Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) із заявою про скасування Наказу №1687/04 від 19.07.2022 року «Про внесення змін до Наказу від 29 вересня 2021 року №2167/04 «Про увільнення від роботи ОСОБА_1 », яким внесено зміни до наказу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 29 вересня 2021 року №2167/04 «Про увільнення від роботи ОСОБА_1 », виключивши слова «середнього заробітку», як такий що суперечить статті 58 Конституції України.

Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) листом №11-2023/11-28/103-2023/11 від 19.01.2023 року, надало відповідь про відмову у задоволенні заяви від 31.12.2022 року.

Позивач, вважає дії відповідача про відмову у скасуванні наказу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 19.07.2022 №1687/04 «Про внесення змін до наказу від 29 вересня 2021 року №2167/04 «Про увільнення від роботи ОСОБА_1 », неправомірною, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Хмельницький окружний адміністративний суд відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачем подано відзив на позов, у якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що після набрання чинності 19.07.2022 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ наказом Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 19.07.2022 №1687/04 виплата середнього заробітку ОСОБА_1 припинена з 19.07.2022.

Відповідач вважає, що оскаржуваний наказ Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 19.07.2022 №1687/04 є правомірним, а припинення виплати позивачу середнього заробітку на час військової служби за контрактом з 19.07.2022 є законним.

Дослідивши позовну заяву, відзив, оцінивши наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази у їх взаємозв`язку та сукупності суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що відповідно до наказу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 09.07.2021 №1471/04 ОСОБА_1 з 12.07.2021 працює на посаді головного державного виконавця Кам`янець-Подільського відділу державної виконавчої служби у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Наказом Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 29.09.2021 №2167/04, відповідно до статті 119 Кодексу законів про працю України, частини 2 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в зв`язку з призовом ОСОБА_1 на військову службу за контрактом, позивач увільнений від роботи з 01.10.2021 по 28.09.2026 р. із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження служби за контрактом.

Після набрання чинності 19.07.2022 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ наказом Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 19.07.2022 №1687/04 виплата середнього заробітку ОСОБА_1 припинена з 19.07.2022.

Позивач, вважаючи наказ Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 19.07.2022 №1687/04 протиправним ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі по тексту - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Глава VII Закону №2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

01.07.2022 Верховною Радою України прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022.

Відповідно до Закону №2352-ІХ внесені зміни до Кодексу законів про працю України, а саме: в частині третій статті 119 слова "зберігаються місце роботи, посада, і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

Отже, з 19.07.2022 частина третя статті 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відтак, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 включно, тобто до набрання чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022.

Щодо посилання позивача на те, що оскаржуваний наказ відповідача порушує його права та інтереси, оскільки Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-ІХ, набрав чинності 19.07.2022 тобто після зарахування його на військову службу за контрактом, а тому не повинен до нього застосовуватися, суд зазначає наступне.

Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ був прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у п. 2. 3. Рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово - економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.»

У пункті третьому вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Наразі Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ неконституційним не визнавався, є чинним та обов`язковим до виконання.

Вказані зміни у законодавстві стосуються осіб, які призвані на військову службу до та після набрання чинності таких змін, оскільки Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ не містить окремих вимог стосовно цього.

Посилання позивача на те, що Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 року №2352- IX немає зворотної дії в часі, не спростовує вищевикладеного, адже вказаний закон не діє на правовідносини, які мали місце до 19.07.2022 та не стосується виплат середнього заробітку чи нарахувань середнього заробітку які здійснені до 19.07.2022 року.

Крім того, продовження виплати середнього заробітку ОСОБА_1 призведе до дискримінації тих працівників, які прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 року №2352-ІХ.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв в межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, протиправності у його діях підчас прийняття спірного наказу судом не встановлено, а тому суд вважає наказ від 19.07.2022 №1687/04 "Про внесення змін до наказу від 29 вересня 2021 року №2167/04 "Про увільнення від роботи ОСОБА_1 " правомірним.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є необґрунтованими, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )
Відповідач:Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (вул. Володимирська, 91,Хмельницький,Хмельницька область,29000 , код ЄДРПОУ - 43316784)

Головуючий суддя О.П. Шевчук