Справа № 953/5790/22
Суддя: Єфіменко Н. В.
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 953/5790/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

судді - Єфіменко Н.В.,

за участі секретаря - Лущан В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Алескерова Урзу до інспектора патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Мирчева Сергія Івановича, Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови, -

встановив:

18 жовтня 2022 р. Алескеров Урзу (далі: позивач) звернувся до Київського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до інспектора патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Мирчева Сергія Івановича (далі: відповідач-1), Департаменту патрульної поліції (далі: відповідач-2), в якому просить суд скасувати постанову серії ДПО18 № 657996 від 03.10.2022.

В обґрунтування заявленої вимоги посилався на те, що постанова серії ДПО18 № 657996 від 03.10.2022 є протиправною, незаконною, та такою, що підлягає скасуванню, оскільки він не вчиняв адміністративне правопорушення.

24.02.2023 відповідачем-2 подані письмові пояснення, відповідно до яких він просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки оскаржувана постанова є законною.

До судового засідання, належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду, сторони не з`явились, справу просили розглядати за їх відсутності.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує:

24.07.2014 р. позивач отримав посвідчення водія № НОМЕР_1 , виданого Азербайджанською Республікою.

04.09.2018 р. позивач отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні.

03.10.2022 р. відповідачем-1 винесено постанову серії ДПО18 № 657996 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400, 00 грн.

Згідно з вказаною постановою, 03.10.2022 р. о 08 год. 20 хв., за адресою: м. Харків, пров. Таганський, буд. 12, позивач керував транспортним засобом «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2 , не маючи права керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив пп. 2.1 ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Позивач зазначає, що під час розгляду справи він одразу повідомив відповідача-1 про наявність посвідчення водія міжнародного зразка з правом керування транспортним засобом категорії «В, С» та пред`явив його.

Відповідач-2 посилається на те, що посвідчення водія, надане позивачем, не дає йому право керування транспортним засобом.

Не погоджуючись із правомірністю винесеної відповідачем-1 постанови позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Даним конституційним положенням кореспондує ч. 1 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII.

У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Як визначено ст. 35 цього Закону, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993р. №3353-ХІІ, встановлюють «Правила дорожнього руху» (затв. постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306 із змінами та доповненнями).

У силу положень ч. 5 ст. 14 Закону №3353-ХІІ, учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За змістом п.п.1.3,1.9 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

За визначенням ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ч. 2 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або ж передачу керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Порушення даної норми, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає - 3400 грн.

У відповідності до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

У той же час, ст.7 КУпАП передбачено те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів та зміцнення законності.

Положеннями ст.280 КУпАП закріплено «обов`язок» посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Як вбачається зі змісту ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи. При цьому, виходячи із закріпленого в ч.4 ст.129 Конституції України принципу змагальності та рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається саме на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Згідно з ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування. Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду певної справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Матеріалами справи підтверджується, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови серії ДПО18 № 657996 від 03.10.2022 стало порушення позивачем вимог пп. 2.1 ПДР України (керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом відповідної категорії), що є вчиненням ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Позивач, у свою чергу, зазначає, що на вимогу інспектора поліції він пред`явив посвідчення водія. Після чого інспектор поліції повідомив його про те, що відносно нього буде складено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за нібито за відсутність у позивача права керування транспортним засобом. На думку позивача, твердження інспектора не відповідають дійсності, оскільки ним було пред`явлено посвідчення водія Республіки Азербайджан.

Окрім того, позивач звернув увагу, що розгляду справи, як того вимагає КУпАП не відбулось.

Статтею 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються ст.ст. 279-1 та 279-8 цього Кодексу.

Разом із тим, у графі «Підпис особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, запис про відмову від підпису або отримання копії постанови» міститься підпис позивача, а тому суд не приймає до уваги пояснення позивача стосовно порушення відповідачем-1 вимог вказаної вище статті.

За визначеннями, наведеними у пп.1.10 ПДР України, водієм вважається особа, яка керує транспортним засобом та має посвідчення водія відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі;

Відповідно до пп.2.1(а) ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, серед іншого, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

У силу вимог пп.2.4(а) ПДР України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пп.2.1.

Виходячи з наведених вище правових норм, право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пп.2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Суд враховує те, що за правилами ст. 15 Закону №3353-ХІІ, право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія.

Як передбачено ст. 41 «Водійські посвідчення» Конвенції про дорожній рух від 08.11.1968р., ратифікованої із застереженнями і заявами Указом ПВР УРСР від 25.04.1974р., з поправками від 03.03.1992р. та 28.09.2004р, договірні Сторони будуть визнавати будь-яке національне посвідчення водія, що відповідає приписам додатку 6, і міжнародне посвідчення водія, що відповідає приписам додатку 7 цієї Конвенції, за умови, що воно пред`являється разом з відповідним національним водійським посвідченням, діючим на своїй території для керування транспортним засобом, відповідної категорії або категоріям транспортних засобів, на керування котрими видані посвідчення, за умови, що вказані посвідчення є дійсними та що вони видані другою Договірною стороною або одним із територіальних підрозділів або об`єднанням, уповноваженим на те цією Договірною стороною. Водійські посвідчення, що видані одною з Договірних Сторін, повинні визнаватися на території іншої Договірної Сторони до моменту, з якого дана територія становиться звичайним місцем проживання володільця посвідчення.

Положення цієї статті не зобов`язують Договірні Сторони: визнавати дійсними національні посвідчення, видані на території іншої Договірної Сторони особам, які мали на їх території звичайне місце проживання в момент видачі цього водійського посвідчення або які перенесли своє звичайне місце проживання на їх територію після видачі цього посвідчення; визнавати дійсність національних водійських посвідчень, виданих водіям, звичайне місце проживання яких в момент видачі посвідчені, знаходилось не на території, де були видані посвідчення, або які перенесли своє місце проживання після видачі посвідчень на іншу територію.

08.05.1993р. постановою Кабінету Міністрів України №340 було затверджено «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», яке є обов`язковим для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства.

Відповідно до п.2 Положення, особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії, крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Згідно з п. 30 цього ж Положення, особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968р., записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968р., записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту. Зазначені особи під час керування транспортними засобами можуть мати українське посвідчення водія, видане в установленому цим Положенням порядку.

Посвідчення водія, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає заміні. Заміна таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів.

Отже, особа, яка має постійне місце проживання на території України має право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні.

За таких умов, суд дійшов висновку про те, що оскаржувана позивачем постанова серії ДПО18 № 657996 від 03.10.2022 винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені КУпАП, обґрунтовано, тобто із урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, а відтак і підстави для її скасування - відсутні.

Оскільки в задоволенні адміністративного позову відмовлено, суд не вирішує питання про понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 241 - 246, 250, 287 КАС України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позовної вимоги Алескерова Урзу до інспектора патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Мирчева Сергія Івановича, Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: Алескеров Урзу ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Харків, вул. Новий Побут, буд. 4).

Відповідачі:

Інспектор патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Мирчев Сергій Іванович (м. Харків, вул. Шевченка, буд. 315-А).

Департамент патрульної поліції (код ЄДРПОУ, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3).

Повний текст рішення виготовлений 11.04.2023.

Суддя -