Справа № 160/4479/22
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 квітня 2023 року м. Дніпросправа № 160/4479/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року в адміністративній справі №160/4479/22 (головуючий суддя першої інстанції Боженко Н.В.) за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Василенка Валерія Миколайовича (третя особа: ОСОБА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 15.03.2022 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Приватного нотаріуса Василенка Валерія Миколайовича (третя особа - ОСОБА_2 ), в якому з урахуванням уточнення позовних вимог від 16.09.2022 року просила:

- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень - приватного нотаріуса Василенко Валерія Миколайовича протиправною;

- зобов`язати приватного нотаріуса Василенко Валерія Миколайовича внести коригування до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та виправити таким чином помилки, які утворились при реєстрації об`єкта нерухомого майна (конкретизувавши, з яких саме приміщень складається 30/100) (на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ), який належить на праві власності ОСОБА_3 (тобто внести інформацію, яка зазначена у договорі дарування №28800 від 24.10.1990, виданий Сьомою державною нотаріальною конторою м.Дніпропетровська), а саме: «...у користування набувача відходить в житловій будівлі А-1 квартира АДРЕСА_2 кімнати 3-1; 3-2; 3-3 площею 3,9: 3-4 площею 17,1...».

В обґрунтування позовних вимог зазначено про протиправність дій відповідача, як суб`єкта, наділеного Законом №1952-ІV владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, у зв`язку з невиконанням ним обов`язку щодо перевірки поданих для цього документів, а саме договору дарування №28800 від 24.10.1990, виданого Сьомою державною нотаріальною конторою м. Дніпропетровська. Позивач зазначає, що її незгода полягає виключно у владних управлінських рішеннях та діях приватного нотаріуса Василенка В.М., який вийшов за межі своїх владних повноважень, прийнявши рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та зазначивши лише 30% без будь-якої конкретизації.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду 18 жовтня 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог з підстав, зазначених в позові.

ОСОБА_4 (особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції), подав заяву про приєднання до апеляційної скарги в порядку ст.302 КАС України, в якій вимоги апеляційної скарги підтримав та просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач та третя особа відзиви на апеляційну скаргу не подали, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заяви про приєднання до апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Згідно Договору дарування від 24.10.1990 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 30/100 частин жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд в АДРЕСА_1 . Договір посвідчено Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим №28800, право власності зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР 28.05.2002 року та записано в реєстрову книгу №146 за реєстровим №17 (а.с. 15-17).

За громадянкою ОСОБА_1 зареєстровано 70/100 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.09.2022 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №3-3177, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР 28.04.2004 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №5662755.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 220233459 від 13.08.2020 року, вбачається, що ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 частку домоволодіння, в розділі «актуальна інформація про право власності» право власності на 70/100 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 , вид спільної власності: спільна часткова, номер запису про право власності 37752521 (а.с. 8).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №293802711 від 05.01.2022 року в розділі «актуальна інформація про право власності» право власності на 30/100 частки домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 , вид спільної власності: спільна часткова, номер запису про право власності 39271039 (а.с. 9-10).

10.11.2021 року та 05.01.2022 року позивач зверталась до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Василенка Валерія Миколайовича із заявами про внесення коригування, виправлення помилок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо права власності на 30/100 частки домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_3 згідно договору дарування від 24.10.1990 року, посвідченого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим №28800 (а.с. 18).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на протиправність дій реєстратора - приватного нотаріуса ОСОБА_6 , що виразилися у невиконанні ним обов`язку щодо перевірки поданих йому документів, а саме договору дарування №28800 від 24.10.1990 року

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач оскаржила такі дії до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що право на звернення до суду з відповідним позовом (щодо зміни технічних характеристик об`єкта нерухомого майна, виявлення технічних помилок в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру, описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка, в тому числі визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни), належить саме власнику такого майна. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність порушених прав позивача з боку відповідача, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (далі по тексту - Закон №1952) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема: право власності.

Згідно частини 1 статті 10 Закону України №1952 державним реєстратором є, окрім інших, громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України,та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав.

Відповідно до частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Умови та порядок державної реєстрації прав громадян на нерухоме майно визначає постанова Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, якою зокрема затверджений Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі по тексту - Порядок №1127).

Відповідно до пункту 57 Порядку №1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Приписами статті 18 та частини 1 статті 26 Закону №1952 визначено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого право набувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.

Заявник - власник, інший правонабувач, сторона правочину, в яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав (пункт 3 частини 1 статті 2 Закону №1952).

Інший правонабувач - орендар, суб`єкт іншого права, похідного від права власності, іпотекодержатель, спадкоємець (у разі оформлення спадщини, до складу якої входять речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації згідно із цим Законом) (пункт 4 частини 1 статті 2 Закону №1952).

Колегія суддів зазначає, що ані Законом №1952, ані Порядком №1127 не передбачено право звернення до державного реєстратора із заявами щодо зміни технічних характеристик об`єкта нерухомого майна, виявлення технічних помилок в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка, в тому числі визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни) будь-якою іншою особою, окрім власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, такого майна.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 не є власником чи іншим правонабувачем, обтяжувачем майна - 30/100 частки домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_3 згідно договору дарування від 24.10.1990 року, посвідченого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим №28800.

Відтак, звернення позивача до державного реєстратора із заявою про виправлення помилок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо права власності на 30/100 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_3 , є безпідставним.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Позивачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не доведено, в чому саме полягає порушення відповідачем (як державним реєстратором) її прав чи інтересів.

Посилання апелянта на те, що позов було подано нею, оскільки відповідачем порушені не тільки її права, а також і права ї сина - ОСОБА_4 , який не мав змоги подати позов самостійно, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на їх необґрунтованість.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про право представництва Маклашовою М.І. інтересів ОСОБА_4 за законом або за довіреністю.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, як правильно зазначив суд першої інстанції.

В заяві про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначає, що не міг подати позов та приймати участь у цій справі, оскільки вступив до лав територіальної оборони м.Дніпра. Вважає, що приватним нотаріусом Василенком В.М. порушені його права, а рішення суду першої інстанції є протиправним та необґрунтованим.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено відсутність порушення відповідачем прав та інтересів ОСОБА_1 , рішенням суду в задоволенні позовних вимог останній відмовлено, та в цьому рішенні суд не розглядав та не вирішував питання про права та інтереси ОСОБА_4 , оскільки ним особисто та/або через представника позовні вимоги не заявлялися.

Враховуючи зазначені вище обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року в адміністративній справі №160/4479/22 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року в адміністративній справі №160/4479/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак