Справа № 320/4742/23
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2023 року Справа № 320/4742/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Офісу Генерального прокурора , у якому просить суд:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток без утримання податків й інших обов`язкових платежів за час вимушеного прогулу в розмірі 218 404,74 грн., у зв`язку з невиконанням рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.07.2022 у справі №640/1583/20 про поновлення ОСОБА_1 на роботі, починаючи з 26.07.2022 по 25.01.2023.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що, незважаючи на винесення Окружним адміністративним судом міста Києва рішення від 25.07.2022 у справі № 640/1583/20, яким ОСОБА_1 поновлено в Офісі Генерального прокурора на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управляння з 25.12.2019 та було допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача середнього заробітку, однак відповідач протиправно несвоєчасно поновив позивача на роботі, тобто не виконав рішення суду у цій частині, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути середній заробіток без утримання податків й інших обов`язкових платежів за час вимушеного прогулу в розмірі 218 404,74 грн. за період 26.07.2022 по 25.01.2023.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.03.2023 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому він не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки позивач не звернувся до відповідача із заявою про його поновлення, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення продовжувати службу на відповідній посаді прокурора, як і не надходили виконавчі документи про поновлення позивача на посаді, а отже відповідачем виконано рішення суду шляхом поновлення позивача на посаді наказом від 26.01.2023 № 54ц, а тому дії відповідача в межах спірних відносин є правомірними.

Також затримка з виконання рішень суду зумовлена й тим, що згідно за даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач здійснював адвокатську діяльність (отримав у Рад адвокатів Київської області свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 21 1916). Заняття адвокатською діяльністю було зупинене лише з 12.01.2023, на підстав заяви позивача.

Згідно з вимогами частини другої статті 18 Закону України «Про прокуратуру» на прокурора поширюється обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, визначені антикорупційним законодавством. Згідно з статтею 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську дальність» робота на посадах осіб, зазначених у пункт 1 частині перший статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» с несумісною з діяльністю адвоката. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» до осіб уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування вносяться посадові та службові особи органів прокуратури.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 826/9606/17 системне тлумачення положень Закону № 5076-VI свідчить про те, що термін «діяльність адвоката є тотожним терміну адвокатська діяльність». Аналіз понять адвоката та адвокатська діяльність , що наведені у ст. 1 Закону № 5076-VI, а також зміст ст. ст. 4, 6, 19 цього Закону свідчать про те, що обставини несумісності з діяльністю адвоката, визначені ст. 7 зазначеного Закону, виникають для осіб, які мають (уже отримали) такий статус. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що обмеження i способи їх усунення встановлені для осіб, які вже мають статус адвоката та які бажають займатись іншою (не сумісною з діяльністю адвоката) діяльністю, а не для прокурорів, які бажають займатись адвокатською діяльністю.

Таким чином, як Закон України «Про прокуратуру» так і Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» виключають можливість особи одночасно обіймати посаду прокурора та займатися адвокатською діяльністю. З огляду на викладене, порушень вимог статті 236 КЗпП України з боку відповідача не вбачається, а відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі.

Позивачем надано відповідь на відзив відповідача, в якому він зазначає, що предметом спору у вказаній справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, яке підлягало виконанню негайно, проте фактично виконано пізніше, і у контексті цієї справи не вирішуються питання щодо несумісності та зайняття позивачем адвокатською діяльністю.

З приводу питання можливості застосування ст. 236 КЗпП України у випадку заняття особою, яка перебуває на посаді прокурора, адвокатською діяльністю. Верховний Суд при прийнятті судових рішень враховує вимоги щодо несумісності роботи в органах прокуратури з іншими видами діяльності, що визначені статтею 18 Закону України «Про прокуратуру» та висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.04.2021 у справі №826/9606/17.

Норми закону не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі якщо він перебуває на іншій службі або провадить адвокатську діяльність. Питання щодо несумісності повинно бути вирішено (в разі необхідності) після виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді. На висновки Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами щодо питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі звернув увагу суд вищої інстанції у справі № 200/6079/21 та повернув касаційну скаргу органу прокуратури.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2022 у справі №640/1583/20, визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії № 6 від 12.12.2019 №18 про неуспішне проходження атестації позивачем; визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2075ц про звільнення позивача з посади старшого слідчого в особливо важливих справах першого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України; поновлено позивача на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 25.12.2019; стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 25.07.2022 у розмірі 1 095 409,82грн. (один мільйон дев`яносто п`ять тисяч чотириста дев`ять гривень, 82 копійки); допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 25.12.2019; допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 35 554,26грн. (тридцять п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири гривні, 26 копійок).

Наказом Офісу Генерального прокурора від 26.01.2023 № 54ц, наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2075ц про звільнення позивача з посади старшого слідчого в особливо важливих справах першого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», скасовано; поновлено позивача на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 25.12.2019. Підстава: заява позивача, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2022, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2022, виконавчий лист Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2022 у справі № 640/1583/20.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Пунктом 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Правові положення аналогічного змісту містяться також в статті 235 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно статті 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз наведених правових норм вказує, що законодавством передбачено обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає у тому, що таке рішення підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, а негайно з моменту його прийняття.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Наведена правова позиція підтверджується також висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17.06.2020 у справі №521/1892/18.

Як встановлено судом вище, позивача звільнено з посади старшого слідчого в особливо важливих справах першого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України. Отже, у Офісу Генерального прокурора, як роботодавця виник обов`язок добровільно і негайно виконати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2022 у справі № 640/1583/20 в частині поновлення позивача на роботі.

Суд звертає увагу на те, що спосіб відновлення порушеного права в адміністративному судочинстві має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Як свідчать матеріали справи, право позивача на поновлення на роботі порушено внаслідок затримки виконання рішення суду, а тому в межах цього спору необхідно вжити заходів стосовно ефективного поновлення прав позивача.

Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Суд зазначає, що предметом розгляду цієї справи не є притягнення до відповідальності за невиконання рішення, а ефективний захист прав позивача шляхом виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена у постанова Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а та від 05.03.2020 у справі № 280/360/19.

Оскільки судом встановлено факт затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2022 у справі № 640/1583/20 у період з 26.07.2022 (наступний день з дати винесення судового рішення) по 25.01.2023 (дата винесення відповідачем наказу про поновлення позивача на посаді), то суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час такої затримки.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 26.07.2022 по 25.01.2023.

Що стосується розміру суми, що підлягає стягненню, суд звертає увагу на таке.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі по тексту - Порядок).

За змістом пункту 5 Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.01.2014 № 21-395а13.

Згідно довідки Офісу Генерального прокурора від 24.03.2023 № 21-115зп, середня заробітна плата, яка обчислена, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню 24.12.2019, відповідно до Порядку № 100 складає 36 400,79 грн. (із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 1693,06 грн.)

Як встановлено вище, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі підлягає стягненню за період з 26.07.2022 по 25.01.2023.

На підставі листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» суд встановив, що кількість робочих днів за період з 26.07.2022 по 25.01.2023 становить 129 дні (2022 рік: липень 4 дня, серпень - 22 днів, вересень - 22 днів, жовтень - 20 днів, листопад - 22 днів, грудень - 21 днів; 2023 рік: січень 18 днів).

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 26.07.2022 по 25.01.2023 становить 218 404,74 грн. (1693,06 грн. х 129 днів) та належить стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь позивача.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (ч. 2 ст. 77 КАС України).

На думку суду, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Суд зауважує для відповідача про необґрунтованість посилання на несумісність позивача займаній посаді із застосуванням висновків Верховного Суду виходячи з предмету спору у даній справі, що є стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Інші доводи сторін не впливають на висновки суду.

За наслідками вирішення справи та обставин звільнення позивача від сплати судового збору за Законом України «Про судовий збір», відсутності у сторін інших заявлених понесених витрат по справі, у суду відсутні підстави для застосування ст. 139 та ст. 143 КАС України.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

1 Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Стягнути з Офісу Генерального прокурора (; адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.07.2022 у справі №640/1583/20 про поновлення ОСОБА_1 на роботі з 26.07.2022 по 25.01.2023 у сумі 218 404,74 грн. (двісті вісімнадцять тисяч чотириста чотири гривні 74 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.