Справа № 320/10052/21
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2023-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2023 року № 320/10052/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Колеснікової І.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов позов приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» (далі також ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі», позивач) до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (далі також Головне управління, відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову № 51 про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» від 15 липня 2021 року, якою на позивача накладено штраф у розмірі 59 280, 00 грн.

Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року задоволено заяву позивача про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову та вжито вказані заходи шляхом зупинення дії оскаржуваної постанови до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю оскаржуваної постанови з огляду підстав повного та вчасного усунення позивачем порушення, встановлення якого стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення. Крім того, позивач наголошує на відсутності визначених чинним законодавством підстав для притягнення його до відповідальності на підставі оскаржуваної постанови, порушення строків притягнення його до відповідальності.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідачем, у наданому суду відзиві, наголошено на обґрунтованості прийнятого ним оскаржуваного рішення з огляду на відповідність вимогам чинного законодавства як самої постанови про накладення на позивача штрафу, так і дотримання визначеного законом порядку її прийняття.

Така позиція Головного управління була заперечена позивачем у наданій суду відповіді на відзив відповідача.

Водночас, відповідачем надано суду заперечення на відповідь на відзив позивача, в якому вчергове наголошено на безпідставності заявлених позовних вимог.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі звернення адвоката Тесленка Д.В., який діє в інтересах громадянина ОСОБА_1 , що надійшло з Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області, Головним управлінням видано наказ про проведення позапланового заходу (перевірки) позивача від 18 лютого 2021 року № 671 та направлення про проведення заходу від 18 лютого 2021 року № 603 зі строком проведення з 19 лютого 2021 року по 04 березня 2021 року.

За результатами проведеної позапланової перевірки позивача Головним управлінням складено, у тому числі, акт за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері захисту прав споживачів від 04 березня 2021 року № 671-1, в якому зафіксовані наступні порушення:

«Виконавцем послуг не забезпечено в установленому порядку приєднання (будівництво та введення в експлуатацію електричних мереж зовнішнього електрозабезпечення об`єкта замовника від місця забезпечення потужності до точки приєднання) об`єкта Замовника та струмоприймачів будівельних механізмів у строк 30 календарних днів від дати оплати замовником оператору системи розподілу вартості приєднання та після виконання Замовником зобов`язань, визначених пунктом 3.2.3 цього Договору, який діє до повного виконання сторонами передбачених ним зобов`язань, але не довше ніж до 01.10.2020 року, що передбачено пунктом 3.1 підпунктом 3.1.1 розділу 3 «Права та обов`язки сторін» та пунктом 7.1 розділу 7 «Строк дії Договору» та за порушення строків виконання зобов`язань за цим Договором винна сторона не сплатила іншій стороні пеню у розмірі 0,1 відсотків вартості роботи (послуги) за кожний день прострочення (відповідно до вимог пункту 5.3 розділу 5 «Відповідальність Сторін», а також виконавцем послуг не повернуті замовнику кошти отримані як попередня оплата (у розмірі 100 % плати, визначеної пунктом 4.1 розділу 4 «Плата за приєднання та порядок розрахунків)».

За результатами розгляду справи, 15 липня 2021 року, Головним управлінням щодо позивача було прийнято постанову про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» № 51, якою вирішено застосувати до позивача штраф у розмірі 59 280, 00 грн.

Не погоджуючись з наведеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом про визнання його протиправним та скасування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі також Закон № 877), державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі також Закон № 1023) результати перевірок суб`єктів господарювання службовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, оформлюються відповідними актами.

Відповідно до частини 6 статті 7 Закону № 877 посадова особа органу державного нагляду (контролю) зазначає в акті стан виконання вимог законодавства суб`єктом господарювання, а в разі невиконання - детальний опис виявленого порушення з посиланням на відповідну вимогу законодавства.

Отже, Головне управління, як орган державного нагляду (контролю) наділений повноваженнями щодо виявлення порушень вимог законодавства суб`єктами господарювання під час здійснення заходів державного нагляду (контролю), зокрема, у формі перевірок.

Згідно з п. 4 Порядку накладення стягнень за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року №1177 (далі також Порядок № 1177) рішення про накладення штрафів приймається на підставі відповідних актів перевірки суб`єкта господарювання та інших матеріалів, пов`язаних з цією перевіркою, за наявності порушень, зазначених у пункті 2 цього Порядку, і оформляється постановою за формою, що встановлюється Мінекономрозвитку.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 11 січня 2012 року №24 затверджено форму № 3 «ПОСТАНОВА про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів»».

Згідно затвердженої форми, постанова про накладення стягнень приймається на підставі акта, яким встановлено порушення, за які статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена відповідальність.

Головним управлінням було кваліфіковано порушення вимог частини 1 статті 10, абз. 1 частини 5 статті 10 Закону № 1023, а саме порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги, про що складено акт перевірки від 04 березня 2021 року № 671-1.

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги - у розмірі ста відсотків вартості виконаної роботи (наданої послуги), а за ті самі дії, вчинені щодо групи споживачів, - у розмірі від одного до п`яти відсотків вартості виконаних робіт (наданих послуг) за попередній календарний місяць, але не менше п`ятинеоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, вказаним актом перевірки встановлено порушення, відповідальність за які передбачено пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно, саме зазначений акт є правовою підставою для прийняття оскаржуваної постанови про накладення стягнення.

Втім, позивач звертає увагу на те, що під час проведення його перевірки відповідачем був складений припис про усунення порушень законодавства № 66 від 04 березня 2021 року, яким позивача було зобов`язано усунути встановлені під час перевірки порушення вимог законодавства у строк до 05 квітня 2021 року.

Позивач зазначає про повне виконання ним вказаного припису, про що 01 квітня 2021 року повідомлено відповідача. Зокрема, з метою підтвердження обставин виконання вимог припису позивачем надано відповідачу повідомлення про виконання припису від 31 березня 2021 року № 08/100/5405, до якого додано відмову ОСОБА_1 від скарги, яка стала підставою для здійснення перевірки позивача, та акт приймання-передачі виконаної послуги по приєднанню до електричних мереж від 25 березня 2021 року, який підтверджує виконання позивачем своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Обставини отримання від позивача вказаних документів 01 квітня 2021 року відповідачем не заперечуються.

У контексті наведеного суд звертає увагу на положення Закону № 1023, пунктом 1 частини 1 статті 26 якого визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, здійснює державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів, забезпечує реалізацію державної політики щодо захисту прав споживачів і має право: давати суб`єктам господарювання обов`язкові для виконання приписи про припинення порушень прав споживачів.

Водночас, відповідно до частин 7 та 8 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», на підставі акта, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) за наявності підстав для повного або часткового зупинення виробництва (виготовлення), реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг звертається у порядку та строки, встановлені законом, з відповідним позовом до адміністративного суду. У разі необхідності вжиття інших заходів реагування орган державного нагляду (контролю) протягом п`яти робочих днів з дня завершення здійснення заходу державного нагляду (контролю) складає припис, розпорядження, інший розпорядчий документ щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу.

Припис - обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб`єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання. Припис видається та підписується посадовою особою органу державного нагляду (контролю), яка здійснювала перевірку.

Натомість, як вже зазначалось, рішення керівника чи заступника керівника органу державного нагляду (контролю) про накладення штрафу оформляється постановою (пункт 4 Порядку № 1177).

Відтак, постанова про накладення штрафних санкцій та припис щодо усунення порушень вимог законодавства за своєю природою є різними актами органу державного нагляду (контролю) і застосовуються в конкретно визначених випадках, передбачених Законом № 1023 або іншими законами України.

Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та Порядком № 1177 визначається порядок прийняття вказаних актів. Зокрема, статтею 23 Закону № 1023 та Порядком №1177 передбачено порядок прийняття постанови про накладення штрафних (адміністративно-господарських) санкцій.

Таким чином, законодавець однозначно розмежовує підстави та повноваження з прийняття відповідних рішень, у разі вчинення порушення в сфері захисту прав споживачів.

За приписами частини 8 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», розпорядчим документом про усунення порушень органу державного ринкового нагляду є припис.

Оскаржувану постанову про накладення штрафних санкцій від 15 липня 2021 року прийнято за порушення позивачем вимог пункту 11 частини 1 статті 23 Закону 1023, а саме за порушення умов Договору про стандартне приєднання до електричних мереж системи розподілу № К-14-18-1400 від 10 вересня 2018 року, та на підставі частини 1 статті 10, абзацу 1 частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а не у зв`язку з невиконанням позивачем припису щодо усунення порушень вимог законодавства.

Так, частина 1 статті 23 Закону № 1023 визначає застосування окремих видів штрафних санкцій саме за невиконання або несвоєчасне виконання припису посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, про усунення порушень прав споживачів (пункт 11 частини 1 статті 23 Закону № 1023).

Виконання та своєчасне виконання припису є самостійним примусовим заходом, який спрямований на недопущення порушення у майбутньому або негайного припинення вчинення правопорушення суб`єктом господарювання; за невиконання цього припису, як зазначено вище, встановлено окрему відповідальність положеннями Закону № 1023.

В даному ж випадку постанову про накладення штрафу було прийнято не у зв`язку з невиконанням припису, а у зв`язку із виявленням порушення вимог частини 1 статті 10, абзацу 1 частини 5 статті 10 Закону № 1023, що є самостійним складом правопорушення.

Щодо твердження позивача про повне усунення ним відповідного порушення вимог законудо моменту прийняття оскаржуваного рішення, суд зазначає таке.

До позивача застосовано адміністративно-господарську санкцію у вигляді штрафу за порушення, виявлені під час проведення перевірки, в порядку та у спосіб, що визначені Законом №1023, Порядком № 1177, які, зокрема, передбачають випадки незастосування до суб`єкта господарювання штрафних санкцій.

При цьому, Законом № 1023 та Порядком № 1177 не передбачено та не визначено:

- можливості звільнення суб`єкта господарювання від відповідальності;

- підстав закриття справи;

- права контролюючого органу під час розгляду справи змінювати (перекваліфікувати) порушення;

- обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність тощо.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу на те, що припинення порушення прав споживача на дату розгляду справи не спростовує факту вчинення такого порушення вимог законодавства на момент здійснення перевірки, та, відповідно, не виключає застосування до позивача штрафних санкцій.

Окремо щодо відмови від скарги Тельпіса ВЛ. від 25 березня 2021 року суд звертає увагу на відсутності передбаченої та визначеної Законом № 1023, Законом № 877 та Порядком № 1177 можливості звільнення суб`єкта господарювання від відповідальності з підстав, не передбачених вимогами законодавства, у той час як подання заявником скарги заяви про відмову від неї відноситься саме до такої категорії.

Відтак, за умов встановлення під час перевірки дійсних обставин вчинення позивачем відповідного правопорушення, застосування до останнього штрафних санкцій є законодавчо визначеним обов`язком відповідача.

Позивач також обґрунтовує свої позовні вимоги приписами частини 11 статті 7 Закону №877, відповідно до якої у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк припису, розпорядження, рішення, іншого розпорядчого документа про усунення рушень, виявлених під час здійснення заходу нагляду (контролю), фінансові та адміністративні санкції, заходи реагування до суб`єкта господарювання, його посадових осіб не застосовуються.

У даному контексті суд враховує правову позицію Верховного Суду, напрацьовану під час розгляду справи № 640/16673/19. Так, у своїй постанові від 23 червня 2021 року Верховний Суд визначив, що відповідач, згідно з частиною 1 статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» повинен був звернутися з письмовою заявою до відповідного державного нагляду (контролю) про здійснення заходу державного нагляду (контролю) за його бажанням та для перевірки усунення порушень вимог законодавства, виявлених під час перевірки.

Проте матеріали справи містять лист відповідача № 208 від 12 серпня 2019 року, проаналізувавши який Верховний Судзауважує, що зазначений лист є таким, що носить інформаційний характер, та не містить прохання про проведення позапланової перевірки щодо виконання/усунення порушень.

Також матеріали справи не містять висновку позивача щодо усунення відповідачем зафіксованих в акті перевірки порушень, а тому суд дійшов висновку, що доводи відповідача про відсутність порушень не підтверджені належними доказами.

Відповідно до вимог частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Даний висновок Верховного Суду, у контексті вимог частини 1 статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», підтверджує, що перевірка стану виконання припису суб`єктом господарювання має відбуватися шляхом проведення окремого заходу державного нагляду (контролю), чим спростовується позиція позивача щодо можливості звільнення його від відповідальності на підставі надання інформації про стан виконання ним припису, яка до того ж не може свідчити про повне усунення виявлених порушень, про що було зазначено вище.

Згідно частини 1 статті 250 Господарського кодексу України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених, законом.

У контексті питання дотримання відповідачем строків притягнення до відповідальності позивача, суд звертає увагу на те, що підставами застосування до останнього адміністративно-господарських санкцій, шляхом винесення постанови від 15 липня 2021 року № 51, є настання двох подій: дата вчинення порушення і дата його виявлення (04 березня 2021 року - дата акту перевірки № 671-1).

Відповідачем під час перевірки позивача буловстановлено, що ним, як виконавцем послуг, не забезпечено в установленому порядку приєднання (будівництво та введення в експлуатацію електричних мереж зовнішнього електрозабезпечення об`єкта замовника від місця забезпечення потужності до точки приєднання) об`єкта Замовника та струмоприймачів будівельних механізмів у строк 30 календарних днів від дати оплати замовником оператору системи розподілу вартості приєднання та після виконання Замовником зобов`язань, визначених пунктом 3.2.1 Договору, який діє до повного виконання сторонами передбачених ним зобов`язань, але не довше ніж до 01 жовтня 2020 року.

Так, відповідно до п. 3.1.1Договору про стандартне приєднання до електричних мереж системи розподілу № К-14-18-1400 від 10 вересня 2018 року,виконавець послуг зобов`язаний розпочати та забезпечити в установленому порядку приєднання (будівництво та введення в експлуатацію електричних мереж зовнішнього електрозабезпечення об`єкта замовника від місця забезпечення потужності до точки приєднання) об`єкта Замовника та струмоприймачів будівельних механізмів у строк 30 календарних днів від дати оплати замовником оператору системи розподілу вартості приєднання відповідно до Договору та після виконання Замовником зобов`язань, визначених підпунктом 3.2.3 цього Договору.

У разі необхідності збільшення строку надання послуги зі стандартного приєднання через затримку здійснення заходів щодо відведення земельних ділянок для розміщення відповідних об`єктів електроенергетики (затримка в погодженні власника (власників) або Користувача (Користувачів) земельної ділянки (земельних ділянок)) Виконавець послуг не пізніше ніж за 10 календарних днів до закінчення строку надання послуги з приєднання письмово (або у спосіб, узгоджений із замовником) та відповідно до вимог пункту 4.2.4 Кодексу повідомляє замовника про збільшення строку проектування не більше ніж на 10 календарних днів (з наданням документального підтвердження причин виникнення затримки). У разі неможливості здійснення Виконавцем послуг в зазначені строки заходів щодо відведення земельних ділянок для розміщення відповідних об`єктів електроенергетики (із причин, не залежних від Виконавця послуг) пеня за порушення строків виконання зобов`язання за договором про приєднання на строк здійснення заходів щодо відведення земельних ділянок для розміщення відповідних об`єктів електроенергетики не сплачується, а плата за приєднання не підлягає зменшенню.

Згідно пункту 7.1 Договору про стандартне приєднання до електричних мереж системи розподілу № К-14-18-1400 від 10 вересня 2018 року, цей Договір набуває чинності з моменту його підписання обома Сторонами в строк та в порядку, у відповідності до положень даного Договору та чинного законодавства України, і діє до повного виконання Сторонами передбачених ним зобов`язань, але не довше ніж до 01 жовтня 2020 року.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, позивач як Виконавець послуг по Договору про стандартне приєднання до електричних мереж системи розподілу № К-14-18-1400 від 10 вересня 2018 року, відповідно до пункту 3.1.1 та на умовах, визначених даним пунктом, мав право на збільшення строку надання послуги зі стандартного приєднання, але з урахуванням встановленого строку, що чітко визначено пунктом 7.1 Договору.

Оскільки саме порушення у вигляді невиконання умов Договору про стандартне приєднання до електричних мереж системи розподілу № К-14-18-1400 від 10 вересня 2018 року після закінчення строку його дії (діяв до 01 жовтня 2020 року) було зафіксовано Головним управлінням в акті перевірки від 04 березня 2021 року № 671-1 і фактично не могло бути усунуто позивачем після вказаної дати (матеріали справи не містять доказів продовження строку дії такого договору), вбачається, що відповідачем було правомірно встановлено порушення, зафіксоване вказаним актом перевірки, з дотриманням визначених частиною 1 статті 250 Господарського кодексу України строків, що обраховуються з моменту вчинення правопорушення, тобто з 01 жовтня 2020 року.

Щодо доводів позивача про покладену на нього, як суб`єкта господарювання, що провадить діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, відповідальність за порушення законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг згідно Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», а не у порядку, передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів», суд зазначає таке.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та Розділу IV Закону України «Про захист прав споживачів» дія цих законів не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення саме Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, заходів державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг.

При цьому Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Стаття 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг), які не визначено Законом України «Про ринок електричної енергії».

Враховуючи надані повноваження, Держпродспоживслужба України та її територіальні органи, зокрема, Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві, як органи, які реалізують державну політику у сфері захисту прав споживачів, здійснюють державний контроль (нагляд) за дотриманням суб`єктами господарювання вимог законодавства про захист прав споживачів.

Отже, договірні відносини, що виникають між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги - є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», контроль за дотриманням якого покладено на Держпродспоживслужбу України та її територіальні органи, а не на Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, яка відповідно до своїх повноважень здійснює перевірки стану виконання суб`єктами природних монополій та суб`єктами господарювання на суміжних ринках вимог Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» та/або ліцензійних умов відповідно до порядку контролю за дотриманням ліцензійних умов.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що здійснення державного нагляду (контролю) у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням законодавства про захист прав споживачів, не є здійсненням державного нагляду (контролю) у сферах енергетики та комунальних послуг, оскільки вони мають різний предмет, характер перевірки та регулюються різним нормами спеціального законодавства, а тому безпідставними є доводи позивача про те, що його діяльність, як надавача послуг за Договором № К-14-18-1400 від 10 вересня 2018 року, не підпадає під регулювання Закону України «Про захист прав споживачів».

Беручи до уваги зазначене, суд вважає, що відповідачем, на виконання вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України), доведено правомірність прийнятого ним оскаржуваного рішення.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд зазначає, що решта доводів та тверджень учасників справи, у контексті наведених правових вимог, не впливають на висновки суду за наслідком розгляду даної справи.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки оскаржуване рішення відповідає наведеним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» (08132, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Вишневе,вулиця Київська, будинок 2-Б; ) до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів(03151, місто Київ, вулиця Волинська, будинок 12; ) про визнання протиправною та скасування постанови відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.