Справа № 363/881/23
Суддя: Рукас О. В.
Дата ухвалення: 2023-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

18 квітня 2023 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

Головуючого судді Рукас О.В.;

за участю секретаря судових засідань Онопрієнко І.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Корзаченко Володимир Миколайович, звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Київській області про скасування постанови серії БАБ № 434306 від 28.01.2023 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Зазначену постанову ОСОБА_1 вважає протиправною та необґрунтованою, внаслідок чого вона підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього закриттю. На підтвердження своєї позиції ОСОБА_1 зазначив, що обставини та факти викладені у спірній постанові, не відповідають фактичним обставинам, а сама постанова не містить жодних доказів, як і посилання на них, на основі яких можна встановити наявність у діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП. Таким чином, спірна постанова є необґрунтованою та суперечить фактичним обставинам справи про адміністративне правопорушення, оскільки винесена уповноваженою особою органу Національної поліції без виконання вимог повного, точного та всебічного встановлення всіх обставин справи і перевірки їх шляхом безпосереднього дослідження доказів.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив вищезазначену постанову скасувати та закрити відносно нього провадження у справі про адміністративне правопорушення за фактом вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2023 року головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.02.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі.

У встановлений судом строк ОСОБА_1 усунув зазначені недоліки шляхом направлення уточненої редакції адміністративного позову до нового відповідача (Департаменту патрульної поліції), внаслідок чого ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2023 року провадження у справі було відкрито, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

28 лютого 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області від відповідача (Департаменту патрульної поліції), що був визначений в уточненій редакції адміністративного позову на виконання вимог ухвали суду від 15.02.2023 року, надійшла заява про заміну неналежного відповідача (Департаменту патрульної поліції) на належного (Головне управління Національної поліції у Київській області). Зазначена заява була мотивована тим, що спірна постанова про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, була винесена працівником саме Головного управління Національної поліції у Київській області, а не Департаменту патрульної поліції.

У зв`язку з цим 07 березня 2023 року від представника позивача Корзаченка В.М. до Вишгородського районного суду Київської області надійшла заява про заміну неналежного відповідача належним, яка ухвалою суду від 08.03.2023 року була задоволена та здійснено заміну неналежного відповідача (Департамент патрульної поліції) належним відповідачем (Головне управління Національної поліції у Київській області). Цією ж ухвалою постановлено направити належному відповідачу копію ухвали про заміну відповідача, про відкриття провадження та копії матеріалів позовної заяви з метою реалізації ним свого права на подачу відзиву на позову заяву у строк, встановлений судом в ухвалі.

Копію ухвали про заміну неналежного відповідача на належного, ухвалу про відкриття провадження, матеріали позовної заяви відповідач отримав 20 березня 2023 року, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення. Однак станом на момент здійснення судового розгляду від відповідача жодних процесуальних документів по суті справи чи з процесуальних питань не надходило. Таким чином, відповідач, будучи обізнаним про перебування його справи у суді, отримавши копії матеріалів справи, достовірно знаючи про встановлений судом процесуальний строк для реалізації права на подачу відзиву, своїм процесуальним правом не скористався.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Оскільки учасники судового провадження у встановлений судом строк та порядку не подали заперечення щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження або клопотання про проведення спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, то суд доходить до висновку про необхідність розгляду адміністративного позову без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС місцем загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Рішення суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може мати вигляд індивідуального акта, яким відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС є акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Одним з таких актів може бути постанова про накладання адміністративного стягнення, оскільки зазначений акт виноситься суб`єктом владних повноважень на виконання своїх владних функцій щодо притягнення осіб до адміністративної відповідальності та стосується лише прав та інтересів конкретно визначеної особи, яка піддається впливу накладеного адміністративного стягнення як форми адміністративної відповідальності, а дія такого акта вичерпується його виконанням.

Судом встановлено, що 28 січня 2023 року поліцейським СРПП ВП № 2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області старшим сержантом поліції Олександром Синюком винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії БАБ № 434306 за фактом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП. Оскільки із зазначеною постановою ОСОБА_1 не погоджується, вважає її протиправною, то звернувся до суду з адміністративним позовом з метою захисту своїх прав, свобод та законних інтересів.

Враховуючи вищевикладене, Суд доходить до висновку, що між сторонами виникли спірні публічні правовідносини щодо оскарження особою індивідуального акта суб`єкта владних повноважень у вигляді постанови про накладання адміністративного стягнення.

Положення щодо розгляду справ відповідних категорій містяться у ст. 286 КАС, відповідно до ч. 1 якої адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

У цей же час відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, зазначені категорії справ стосуються перевірки судом рішень суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності на предмет відповідності вимогам законності, верховенства права, правам, свободам та законним інтересам осіб, вимогам розумності, добросовісності, безсторонності (неупередженості).

Постанова про адміністративне правопорушення серії БАБ № 434306 від 28.01.2023 року була винесена поліцейським СРПП ВП № 2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області старшим сержантом поліції Олександром Синюком, як результат розгляду і вирішення справи про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, що передбачено ч. 2 ст. 126 КУпАП та відповідно до ст. 222 КУпАП відноситься до компетенції органів Національної поліції.

Порядок розгляду і вирішення справ про адміністративні правопорушення, які віднесені до компетенції Національної поліції, визначається положеннями КУпАП, а також Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, від 07.11.2015 року № 1395 (далі Інструкція № 1395).

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Винесення постанови про накладання адміністративного стягнення відповідно до ст. 284 КУпАП є одним з рішень суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийнято за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення і одночасно з цим яке становить найбільше втручання в особисті права, свободи особи, оскільки передбачає створення для особи негативних наслідків особистого, майнового характеру у вигляді адміністративного стягнення.

Внаслідок цього Суд звертає увагу, що винесення постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення можливо лише за умови, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувався у встановленому законодавством порядку, а факт вчинення адміністративного правопорушення і вина особи у його вчиненні доведені у встановленому порядку належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Отже, визначальним для такого рішення суб`єкта владних повноважень є доведення факту вчинення адміністративного правопорушення та вини особи.

Відповідно до ст. 280 КУпАП суб`єкт владних повноважень, що здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виконання вищезазначеного обов`язку є визначальним для прийняття правомірного рішення суб`єктом владних повноважень, яке буде становити пропорційне та законне втручання у права та свободи особи, а також підтверджувати належне виконання владних (управлінських) функцій самим суб`єктом владних повноважень.

Виконання цього обов`язку здійснюється у процесі розгляду справи про адміністративне правопорушення шляхом заслуховування осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідження доказів, вирішення клопотань, про що зазначено у ст. 279 КУпАП.

При цьому відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо.

Зазначені докази відповідно до ст. 252 КУпАП оцінюються суб`єктом владних повноважень за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, після чого та на основі чого виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення.

Отже, дотримання вимог законодавства у процесі розгляду і вирішення справи про адміністративне правопорушення сприяє правомірності рішення суб`єкта владних повноважень щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності, а отже, сприяє правомірному та пропорційному втручанню у сферу особистих прав і свобод особи, яка зазнає негативних наслідків особистого та майнового характеру внаслідок накладення на неї адміністративного стягнення.

Одночасно з цим з приводу правомірності оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення суд вважає за необхідним вказати на наступні обставини.

Судом встановлено, що спірна постанова серії БАБ № 434306 від 28.01.2023 року була винесена відносно ОСОБА_1 у зв`язку з вчиненням останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 28 січня 2023 року о 13 год. 55 хв. у смт. Гостомель по вул. Свято-Покровська, 344 керував транспортним засобом марки Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , не маючи при цьому права керування транспортними засобами такої категорії, чим порушив вимоги п. 2.1а ПДР України.

У п.п. 2.1а ПДР України встановлюється, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

У свою чергу у ч. 2 ст. 126 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Таким чином, невиконання особами, які у розумінні чинного законодавства є водіями транспортних засобів, обов`язку, що передбачений у п.п. 2.1а ПДР України має наслідком адміністративну відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, що затверджено Постановою КМУ від 08.05.1993 року № 340 (далі по тексту Положення № 340), у редакції чинній на момент здійснення судового розгляду встановлено - особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами.

Посвідчення водія відповідної категорії дійсне протягом 30 років з дати його видачі, крім посвідчення водія, що видане особі вперше.

Таким чином, здійснення права керування транспортними засобами може здійснюватися лише за наявності в особи національного посвідчення водія України, що є документом, який підтверджує спеціальний статус особи в аспекті наявності у неї права керування транспортними засобами. У зв`язку з цим законодавством у п.п. 2.1а ПДР України встановлює логічно узгоджений та розумно обумовлений обов`язок водіїв мати при собі посвідчення водія, що засвідчує наявність у них права керування транспортними засобами відповідної категорії.

У свою чергу право керування транспортними засобами видається особі шляхом наділення її правом керування транспортними засобами відповідної категорії.

Так, відповідно до п. 3 Положення № 340 - транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії:

А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт;

А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб. сантиметрів і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше;

В1 - квадро- і трицикли, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) транспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів;

В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми;

С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів);

С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів);

D1 - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, не перевищує 16;

D - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, більше 16;

ВЕ, С1Е, СЕ, D1E, DE - состави транспортних засобів з тягачем категорії В, С1, С, D1 або D, яким водій має право керувати, але який не належить до зазначених категорій составів транспортних засобів;

Т - трамваї та тролейбуси.

Судом зі змісту спірної постанови встановлено, а стороною позивача не спростовувалося, що ОСОБА_1 28 січня 2023 року здійснював керування транспортним засобом Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 . У матеріалах справи наявна копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04.11.2008 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки Daewoo Lanos TF69Y, державний номерний знак НОМЕР_1 . Згідно з цього ж свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу повна маса зазначеного автомобіля становить 1535 кг., а без навантаження 1035 кг. Таким чином, за ваговим критерієм транспортний засіб, керування яким здійснював ОСОБА_1 , належить до категорії В транспортних засобів.

З відкритих відомостей судом також встановлено, що автомобіль марки Daewoo Lanos TF69Y має три сидячих місця без урахування водійського місця.

На основі цього судом встановлено, що за всіма критеріями, що передбачені чинним законодавством, автомобіль, яким керував ОСОБА_1 , належить до категорії В транспортних засобів.

У зв`язку з цим у діях ОСОБА_1 буде наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, тоді і лише тоді, коли в межах провадження у справі про адміністративне правопорушення уповноваженою посадовою особою (у даному випадку посадовою особою, що діє від імені органів Національної поліції) шляхом безпосереднього дослідження всіх наявних доказів буде встановлено, що ОСОБА_1 28 січня 2023 року керував транспортним засобом марки Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , не маючи при цьому права керування транспортними засобами категорії В.

Стороною позивача було надано копію водійського посвідчення ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 12.12.2008 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має право керування транспортними засобами наступних категорій: В, С1, С. При цьому право керування вказаними категоріями транспортних засобів діє з 21.10.1998 року, та як вбачається з водійського посвідчення, не має певних темпоральних обмежень. Тобто, позивач має безстрокове право керування вказаним категоріями транспортних засобів. При цьому суд звертає увагу, що посилання на водійське посвідчення серії НОМЕР_3 було зроблено і в спірній постанові при її винесенні.

Судом при дослідженні Положення № 340 (в редакції від 01.01.1994 року, що діяла на момент отримання позивачем права керування транспортними засобами), а також Постанови КМУ «Про затвердження зразків національних посвідчень водіїв та документів, необхідних для реєстрації транспортних засобів» № 47 від 31.01.1992 року (у редакції від 20.03.1995 року, що діяла на момент отримання позивачем права керування транспортними засобами) встановлено, що у 1998 році право керування транспортними засобами та відповідне водійське посвідчення видавалося у встановленому тодішнім законодавством порядку без обмеження їх дії будь-яким строком. Таким чином, право керування транспортними засобами та посвідчення водія, видані на їх підтвердження у 1998 році, є безстроковими.

У зв`язку зі змінами поточного законодавства та приведення його у відповідність до міжнародних стандартів у 2008 році зразок національного посвідчення водія був змінений, що обумовило необхідність вирішення питання дійсності посвідчень водіїв старих зразків.

На вирішення цієї проблеми у п. 25-2 Положення № 340 (у поточній редакції) зазначається, що посвідчення водія, видане до набрання чинності Законом України від 24 вересня 2008 р. № 586-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху", може бути обміняне на нове на умовах проведення обміну, визначених цим Положенням. При цьому в новому посвідченні водія зазначаються категорії: А1, А - відповідає категорії А; В1, В - відповідає категорії В; С1, С - відповідає категорії С.

Таким чином, законодавством було передано лише можливість, а не закріплено імперативний обов`язок здійснення обміну посвідчення водія старого зразку на посвідчення водія нового зразку.

28 лютого 2011 року Постановою КМУ № 271 «Про внесення змін до Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» були внесені зміни до Положення № 340, якими вперше на законодавчому рівні було встановлено строк дії водійського посвідчення, який з самого початку становив 50 років. При цьому у п. 2 самої ж Постанови КМУ № 271 зазначається, що національне посвідчення водія відповідної категорії, видане до набрання чинності цією постановою, є чинним до його обміну в установленому порядку.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав право керування транспортними засобами категорії В - 21 жовтня 1998 року. При цьому у відповідності до вимог законодавства, що діяло на той момент, як право керування транспортними засобами вказаної категорії, так і водійське посвідчення, ОСОБА_1 отримав без обмежень їх дії будь-яким строком. Тобто, ОСОБА_1 має безстрокове право керування транспортними засобами категорії В, що діє в нього з 1998 року.

У відповідності до приписів п. 25-2 Положення № 340 12 грудня 2008 року ОСОБА_1 скористався своїм право на обмін водійського посвідчення старого зразка на водійське посвідчення нового зразку, внаслідок чого йому було видано водійське посвідчення серії НОМЕР_3 , копія якого міститься у матеріалах справи та в якому підтверджено безстрокове право ОСОБА_1 на керування транспортними засобами категорії В.

При цьому, оскільки зазначене водійське посвідчення у подальшому не підлягало обміну, то відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 271 воно є чинним, а відповідно і відомості, які зазначені в ньому є дійсними та підлягають прийняттю органами публічної влади та їх посадовими особами. Будь-яких розумних та правових підстав для сумніву щодо дійсності водійського посвідчення ОСОБА_1 та/або відомостей, що вказані у ньому, у суду немає.

На основі цього суд приходить до висновку, що позивач має право керування транспортними засобами категорії В. Зазначене право було отримано ним ще у 1998 році, що в силу вимог тодішнього законодавства отримувалося без обмеження його дії будь-яким строком. Тому 28 січня 2023 року ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , що є транспортним засобом категорії В, маючи при цьому безстрокове право керування транспортними засобами цієї категорії.

Однак всупереч вимогам ст. 280 КУпАП посадова особа, що в даному випадку діяла від імені органу Національної поліції, не з`ясувала всіх обставин та фактів вчинення адміністративного правопорушення, не дослідила всі необхідні докази, внаслідок чого було винесено рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності на обставинах та фактах, що не відповідають об`єктивній дійсності, що є безумовною підставою для скасування такого рішення суб`єкта владних повноважень.

Особливу увагу суд приділяє положенням законодавства, які вимагають від уповноваженої посадової особи органів Національної поліції при винесенні постанови на місці вчинення правопорушення досліджувати докази, що стосуються обставин та фактів вчиненого адміністративного правопорушення.

Зазначений обов`язок закріплений у ч. 2 ст. 251 КУпАП, а його ігнорування призводить до того, що повністю нівелюється вимога обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, що має для особи негативні наслідки в аспекті притягнення її до адміністративної відповідальності. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.

Зазначений висновок також підтверджується положеннями п. 24 ППВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 року, у якому зазначається, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Аналогічний висновок також викладено у Постанові КАС ВС від 26.04.2018 року у справі № 338/855/17.

Не зважаючи на це, матеріали справи за фактом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, не тільки містять жодного доказу на підтвердження обставин та фактів вчиненого правопорушення, але і спірна постанова серії БАБ № 434306 від 28.01.2023 року не містить посилання на докази, на основі яких було винесено відповідне рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Таким чином, при винесенні спірної постанови уповноваженою особою не було дотримано всіх вимог процесуального законодавства та не забезпечено реалізацію принципу обґрунтованості та вмотивованості рішення суб`єкта владних повноважень, зокрема, шляхом посилання на докази, на основі яких прийнято рішення та які суд мав би можливість дослідити під час розгляду даного адміністративного позову. Порушення вимоги обґрунтованості рішення призводить до його незаконності в цілому та необхідності скасування.

Сама по собі постанова про адміністративне правопорушення та опис інкримінованого правопорушення не можуть бути доказом вчинення особою адміністративного правопорушення, оскільки постанова це процесуальний документ, що має виноситися вже на основі досліджених доказів, а не бути самостійним доказом вчинення правопорушення, а опис правопорушення є фабулою обвинувачення та правовою кваліфікацією інкримінованого правопорушення, що має бути доведено або спростовано на основі відповідних доказів, що досліджуються під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, в межах адміністративних прав щодо оскарження правомірності рішень суб`єкта владних повноважень про притягнення особи до адміністративної відповідальності саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення правомірності свого рішення та подавати на підтвердження цього всі можливі докази. В такий же спосіб законодавство закріплює презумпцію протиправності рішення суб`єкта владних повноважень, яку останній має спростувати, застосовуючи всі можливі процесуальні механізми.

Однак в межах даної справи відповідачем не надано доказів на підтвердження правомірності свого рішення, а судом з наявних матеріалів справи не встановлено жодних обставин, що свідчили б про зворотне. На основі цього суд також приходить до висновку, що відповідачем не спростовано презумпцію, що закріплена у ч. 2 ст. 77 КАС України та не доведено правомірність свого рішення, а отже, з урахуванням також вищенаведених обставин та положень законодавства, таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Отже, суд приходить до висновку, що спірна постанова серії БАБ № 434306 від 28.01.2023 року є протиправною та підлягає скасуванню, а провадження у справі відносно ОСОБА_1 за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП закриттю у зв`язку з відсутністю у його діях ознак складу адміністративного правопорушення.

Щодо стягнення судових витрат, то суд зазначає наступне.

Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З матеріалів позовної заяви судом встановлено, що судові витрати по справі складаються зі сплати судового збору разом з комісією за здійснення грошового переказу у загальному розмірі 561 грн. 80 коп., що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями № 40233993 та № 40233994, а також з витрат на оплату правничої допомоги адвоката у загальному розмірі 1000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КАС України - до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для виконання вимог цього нормативного припису відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1, 7 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, як сплата судового збору, так і понесення витрат у зв`язку з отриманням професійної правничої допомоги у розумінні чинного процесуального законодавства відноситься до судових витрат по справі, що підлягають розподілу між учасниками справи в залежності від результатів її розгляду. У той же час для вирішення питання про розподіл судових витрат учасник справи зобов`язаний подати докази на підтвердження понесення відповідних витрат, а щодо витрат у зв`язку з отриманням професійної правничої допомоги також детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відсутність доказів на підтвердження понесення судових витрат позбавляє суд можливості встановити належність та обґрунтованість вимог щодо їх відшкодування та здійснення розподілу їх між учасниками в залежності від результатів розгляду справи.

На основі цього суд приходить до висновку, що стороною позивача доведено понесення судових витрат у виді сплати судового збору, оскільки це підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями про здійснення банківського переказу.

У той же час суд звертає увагу, що у відповідності до вимог процесуального законодавства стягненню підлягають виключно судові витрати без врахування комісії, оскільки банк особою обирається самостійно, а банківська комісія за своєю сутністю не є частиною судового збору чи судовими витратами, які встановлюються державною відповідними нормативно-правовим актом та є обов`язковим для сплати.

ЗУ «Про судовий збір» встановлено чіткий розмір судового збору за подання адміністративного позову у справах про притягнення особи до адміністративної відповідальності, що на момент звернення позивача до суду становить 536 грн. 80 коп.

Враховуючи вищевикладене, оскільки процесуальним законодавством до судових витрат відноситься лише судовий збір, розмір якого чітко визначений чинним законодавством, яке не включає до його розміру комісію за здійснення банківського переказу, то суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 536 грн. 80 коп. без урахування понесених витрат щодо здійснення банківського переказу.

У той же час в частині відшкодування понесених судових витрат у зв`язку з отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 1 000 грн. слід відмовити, оскільки матеріали справи всупереч вимогам процесуального законодавства не містять, а стороною позивача так і не було надано доказів на підтвердження понесення цих витрат (квитанції тощо), а також доказів на підтвердження опису, переліку та вартості послуг, що були надані адвокатом.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 77, 78, 242, 244, 245, 246, 255, 286 КАС України, ст.ст. 126, 245, 247 п.1, 280, 288, 289, 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху України, - суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення задовольнити.

Скасувати Постанову про адміністративне правопорушення серії БАБ № 434306 від 28.01.2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях ознак складу адміністративного правопорушення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Київській області (ідентифікаційний код юридичної особи 40108616) понесені судові витрати у загальному розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 );

Представник позивача: адвокат Корзаченко Володимир Миколайович (РНОКПП НОМЕР_5 ; АДРЕСА_2 );

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Київській області (Код ; адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15).

Головуючий суддя О.В. Рукас