Справа № 480/2473/23
Суддя: Н.В. Савицька
Дата ухвалення: 2023-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 квітня 2023 року Справа № 480/2473/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
судді - Савицької Н.В.,
за участю секретаря судового засідання - Катрича А.К.,
представника позивача - Менько Д.Д.
представника відповідача - Колоса Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов,-
В С Т А Н О В И В:
До Сумського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов і просить суд визнати протиправними та скасувати:
- постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колоса Романа Володимировича від 02.02.2023 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700 грн у виконавчому провадженні № 70651819;
- постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колоса Романа Володимировича від 17.02.2023 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 3400 грн у виконавчому провадженні № 70651819.
В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що перед накладенням штрафу державний виконавець зобов`язаний та мав провести перевірку виконання судового рішення боржником, а підставою для накладення штрафу є невиконання рішення боржником без поважних причин. Тобто, державний виконавець має встановити відсутність поважних причин невиконання рішення. Зауважує, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою суду від 03.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов.
Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, з урахуванням особливостей провадження у даній категорії справ, визначених ст. 287 КАС України, в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису, із застосуванням системи відеоконфенцзв`язку EASYCON за участю позивача ОСОБА_1 та представника позивача - адвоката Менько Д.Д.
У відзиві на позовну заяву відповідач вказує на те, що оскаржувані постанови про накладення штрафу є такими, що прийняті у межах повноважень, на підставі та у спосіб, що визначені Законом України "Про виконавче провадження", у зв`язку з чим, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню (а.с. 51-54).
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача у судовому засіданні з позовними вимогами не погодився та просив суд у їх задоволенні відмовити.
Заслухавши представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та об`єктивно оцінивши їх в сукупності, суд встановив наступне.
Рішенням Роменського міськрайонного суду від 27.12.2022 в цивільній справі №585/2903/21 частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області у особі Органу опіки і піклування, про зобов`язання усунення перешкод у проживанні дитини з матір`ю шляхом утримання від вчинення дій, спрямованих проти виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22.02.2021 у справі за № 585/2120/20, стягнення моральної шкоди, відібрання дитини. Відібрано у ОСОБА_1 , або у будь-якої іншої особи, з якою на час виконання рішення суду проживає малолітня дитина, дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернуто дитину матері ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 24 000 гривень. Рішення суду в частині відібрання дитини і повернення її матері допущено до негайного виконання. В решті заявлених вимог за позовом відмовлено.

27.12.2022 на виконання рішення Роменським міськрайонним судом видано виконавчий лист, що був пред`явлений стягувачем до примусового виконання.

04.01.2023 заступником начальника відділу Роменського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ткач П.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 70651819 за виконавчим листом № 2/585/58/22, виданим 27.12.2022 Роменським міськрайонним судом Сумської області. Постановлено відібрати у ОСОБА_1 , або у будь-якої іншої особи, з якою на час виконання рішення суду проживає малолітня дитина, дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути дитину матері ОСОБА_2 . Зазначено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 3-х робочих днів (а.с.13).

Постановою заступника начальника відділу Роменського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ткач П.В. від 04.01.2023 виконавчий лист № 2/585/58/22, виданий 27.12.2022 Роменським міськрайонним судом Сумської області, переданий Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.15).

10.01.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колосом Р.В. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження № 70651819 з примусового виконання виконавчого листа № 2/585/58/22, виданого 27.12.2022 Роменським міськрайонним судом Сумської області (а.с.14).

02.02.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колосом Р.В. винесено постанову про накладення штрафу, згідно якої за невиконання рішення суду накладено на боржника ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , штраф на користь держави у розмірі 1700 грн. Зобов`язано боржника виконати рішення протягом трьох робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення (а.с.19-20).

17.02.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колосом Р.В. винесено постанову про накладення штрафу, згідно якої за невиконання рішення суду накладено на боржника ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , штраф на користь держави у розмірі 3400 грн. Зобов`язано боржника виконати рішення протягом трьох робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення (а.с.21).

Не погодившись із вказаними постановами про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та обставинам справи, суд зазначає наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон України Про виконавче провадження) та Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі Інструкція №512/5).

Згідно ч.1 ст.3, ч.1 ст. 5 Закону України Про виконавче провадження відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, серед яких виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень. Примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Частинами 1,2 ст. 18 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1). Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ч.2).

Згідно з ч.6 ст.26 Закону України Про виконавче провадження за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Пунктом 1 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 Закону України Про виконавче провадження.

Пунктом 2 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що у разі невиконання боржником рішення у встановлений виконавцем строк на боржника накладається штраф відповідно до статті 75 Закону та застосовуються інші заходи, передбачені Законом.

Положеннями ч.1 ст.63 Закону України Про виконавче провадження встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність (ч.2 ст.63 Закону України Про виконавче провадження).

Особливості виконання рішення про відібрання дитини визначено приписами статті 64 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою під час виконання рішення про відібрання дитини державний виконавець проводить виконавчі дії за обов`язковою участю особи, якій дитина передається на виховання, із залученням представників органів опіки і піклування. За необхідності державний виконавець може звернутися до суду з поданням щодо вирішення питання про тимчасове влаштування дитини до дитячого або лікувального закладу. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про відібрання дитини, до нього застосовуються заходи, передбачені цим Законом.

Так, згідно ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Отже, системний аналіз вказаних норм, дає підстави для висновків про те, що за невиконання рішення суду, за яким боржник зобов`язаний вчинити певні дії, державний виконавець має право накласти на боржника штраф, а за повторне невиконання накласти штраф у подвійному розмірі, проте, таке невиконання повинно бути здійснене боржником без поважних причин. Тобто, наявність поважних причин (об`єктивних обставин, які не залежать від волі сторін) невиконання боржником рішення суду, виключає наявність підстав для накладення штрафу.

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №821/1568/16.

Під час розгляду справи судом встановлено, що постанова відповідача від 02.02.2023 обґрунтована, зокрема тим, 02.02.2023 державним виконавцем проведені виконавчі дії з примусового виконання виконавчого провадження ВП № 70651819 з примусового виконання виконавчого листа № 585/2903/21, виданого 27.12.2022 Роменським міськрайонним судом про відібрання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Боржником ОСОБА_1 не забезпечено передачу малолітньої дитини матері ОСОБА_4 . Під час проведення виконавчих дій встановлено, що на пропозицію державного виконавця малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 самостійно піти проживати до матері він відповів відмовою зауваживши, що він хоче проживати з батьком та сестрою. На прохання матері ОСОБА_4 поспілкуватися малолітній ОСОБА_5 відповідав вживаючи фрази: "я не хочу, я боюся, замучила мене судами і комісіями". Зі слів психолога Роменського міського центру соціальних служб дитина стала збільшено тривожною і почала говорити, на відміну від попереднього разу, що боїться.

Постанова державного виконавця від 17.02.2023 обґрунтована тим, що 17.02.2023 державним виконавцем проведено виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа № 585/2903/21, виданого 27.12.2022 Роменським районним судом Сумської області та встановлено, що ОСОБА_1 надано доступ до дитини малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не забезпечено його передачу матері ОСОБА_4 . При спілкуванні матері ОСОБА_4 дитина не виявила бажання продовжувати подальше спілкування, піти з мамою для подальшого проживання з нею. З огляду на вищевикладене, вбачається, що боржником рішення суду не виконано, дитина постійно перебуває і проживає з батьком і матері ОСОБА_4 не передана, що є підставою для накладення штрафу.

З оскаржуваних постанов вбачається, що підставою для винесення постанов про накладення на позивача штрафів слугували також акти державного виконавця від 20.01.2023, 02.02.2023 та 17.02.2023, згідно яких ОСОБА_1 надано доступ до дитини, але не забезпечено його передачу матері ОСОБА_4 (а.с.16-18).

Так, з актів державного виконавця від 20.01.2023, 02.02.2023 та 17.02.2023 вбачається, що ОСОБА_1 надано доступ до дитини, роз`яснено дитині ОСОБА_3 , що згідно рішення суду він має проживати з матір`ю.

Разом з тим, з акту від 20.01.2023 вбачається, що 20.01.2023 дитина ОСОБА_3 відмовився йти до матері, тому передати дитину стягувачу ОСОБА_7 не вдалося.

З акту від 02.02.2023 вбачається, що 02.02.2023 на пропозицію державного виконавця малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самостійно піти проживати до матері він відповів відмовою, зауваживши, що він хоче проживати з батьком та сестрою. На прохання матері ОСОБА_4 відповідав: "я не хочу, я боюся, замучила мене судами і комісіями".

З акту від 17.02.2023 вбачається, що 17.02.2023 при спілкуванні матері ОСОБА_4 дитина не виявила бажання продовжувати подальше спілкування, піти з мамою для подальшого проживання з нею. Зі слів психолога на момент проведення виконавчих дій ОСОБА_3 не перебував під тиском, як моральним, так і фізичним. Боржник ОСОБА_3 зауважив, що на його думку він забезпечив всі умови для передачі дитини. З вищевказаних обставин встановлено, що дитину передати (відібрати) неможливо.

Відтак, акти державного виконавця не міститься жодних даних про вчинення позивачем перешкод у виконанні рішення про відібрання дитини та її передачу матері, а в оскаржуваних постановах не наведено в чому саме полягало невиконання рішення суду позивачем.

Суд також зауважує, що представником відповідача під час судового розгляду справи, не заперечувався той факт, що під час вчинення ним виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 585/2903/21, виданого 27.12.2022 Роменським районним судом Сумської області, ОСОБА_1 надано доступ до дитини малолітнього ОСОБА_6 та не вчинялося перешкод у виконанні рішення про відібрання дитини. У той же час, представник відповідача посилався на те, що позивач не забезпечив передачу дитини матері згідно рішення суду, тобто, не примусив дитину піти з матір`ю.

Проте з цього приводу суд зауважує, що ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Верховний Суд у постанові від 08.07.2021 у справі № 640/11833/19, пославшись на зазначені норми та рішення Європейського Суду, зазначив, що не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що виконання даного рішення не може бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватися зі стягувачем, оскільки це фактично є примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №824/308/20-а, у якій Верховний Суд відхилив доводи скаржника про те, що з огляду на небажання дітей спілкуватися з ним, належним виконанням рішення суду з боку боржника у контексті частини першої статті 64-1 Закону № 1404-VІІІ має бути активна участь у влаштуванні зустрічей батька з дітьми, в тому числі здійснення впливу на волевиявлення дітей, оскільки це фактично є примушуванням дітей, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Відтак, із урахуванням наведених правових позицій, враховуючи небажання дитини спілкуватися з матір`ю та перейти до неї, на переконання суду, позивач не вправі здійснювати вплив на волевиявлення дитини, оскільки це фактично є примушуванням дітей, що може призвести до психологічного тиску на дитину та не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Враховуючи встановлені у справі обставини та вищезазначене,суд дійшов висновку про те, що посилання державного виконавця в оскаржуваних постановах на те, що позивачем рішення суду не виконано, є безпідставним, оскільки не відповідає ухваленому у справі №585/2903/21 судовому рішенню, яке не містить визначення дій, які слід вчинити боржнику, а державним виконавцем не встановлено, що судове рішення не виконано позивачем без поважних причин.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, приймаючи до уваги, що державним виконавцем під час винесення оскаржуваних постанов не було доведено факт невиконання рішення суду позивачем без поважних причин, суд приходить до висновку, що оскаржувані постанови не відповідають ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у зв`язку з чим суд, з урахуванням ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає необхідним визнати оскаржувані постанови протиправними та скасувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вказане положення, а також приписи ч. 3 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача суму судового збору у розмірі 858,88 грн, сплаченого ним за подання позову (а.с.10) за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Вирішення витрат на професійну правничу допомогу.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018р. №751/3840/15-ц).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).

Такої заяви від сторони відповідача в межах даної справи до суду не подано.

З матеріалів справи вбачається, що 10.03.2023 між позивачем та адвокатом (Манько Дмитром Дмитровичем) було укладено Договір про правничу допомогу, в якому зазначено, що розмір гонорару за надання правничої допомоги визначається за домовленістю сторін у формі фіксованого розміру у сумі 3000 грн. Також, було надано розрахункову квитанцію на суму 3000 грн.

Отже, враховуючи договір про правничу допомогу і фактичну оплату, а також відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивачем, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у сумі 3000 грн.

Керуючись ст.ст. 2,77, 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колоса Романа Володимировича від 02.02.2023 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700 грн та від 17.02.2023 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 3400 грн у виконавчому провадженні № 70651819.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Герасима Кондратьєва, 28, м. Суми, 400030, ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн 00 коп. та зі сплати судового збору у розмірі 858 грн 88 коп.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Савицька