Справа № 360/103/23
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2023-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

17 квітня 2023 рокум. ДніпроСправа № 360/103/23

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін справу за позовом адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2023 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшли матеріали адміністративного позову адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни (далі представник позивача або Єрьоміна В.А.) в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі відповідач або ГУНП в Луганській області), в якому позивач, відповідно до уточнення від 28.02.2023, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме не нарахування та невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2018, 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 20 листопада 2020 року по 24 грудня 2022 року у розмірі 100 000,00 грн, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області та наказом №1335 о/с від 20.11.2020 звільнений зі служби в поліції за ст. 77 ч. 1 п. 2 (через хворобу) з 23.11.2020. Позивачу відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 від 04.04.2016 надано статус учасник бойових дій.

У період проходження служби в ГУНП у Луганській області, а саме за 2016-2019 роки позивачу не була нарахована та виплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій. Вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019 роки протиправною, позивач звернувся до суду.

24.12.2022 на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 по справі № 360/1764/22 відповідачем нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції у розмірі 18 720,06 грн.

Оскільки відповідачем допущено порушення строків розрахунку при звільненні, на думку представника позивача, наявні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення із ОСОБА_1 остаточного та повного розрахунку в день звільнення та зобов`язання виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 20.11.2020 по 24.12.2022 у розмірі 100 000,00 грн, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно довідки від 13.01.2023 №26/111/22-23 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 545,75 грн. За період затримки виплати компенсації відпусти як учаснику бойових дій з 20.11.2020 по 24.12.2022 минуло 764 календарних днів. Розрахований за правилами Порядку № 100 середній заробіток за цей період становить 416 953 грн (545,75х764). Однак, приймаючи до уваги принцип справедливості та співмірності, позивач вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку, який підлягає виплаті ОСОБА_1 та просить стягнути його у розмірі 100 000 грн.

ГУНП в Луганській області позов ОСОБА_1 не визнало, про що 22.03.2023 подало відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити з огляду на таке.

Рішенням від 14.11.2022 Луганського окружного адміністративного суду по справі № 360/1764/22 позов ОСОБА_1 задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції;

зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.

Зауважив, що відповідно до правових висновків, викладених у справах № 822/2663/15 та № 0940/1532/18, Верховний Суд дійшов висновку про те, що з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Рішення від 14.11.2022 Луганського окружного адміністративного суду по справі № 360/1764/22 за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області набрало чинності 15.12.2022.

Згідно довідки УФЗБО від 17.03.2023 № 79/111/22-2023 на виконання рішення від 14.11.2022 Луганського окружного адміністративного суду по справі № 360/1764/22 за позовом ОСОБА_1 , останньому 24.12.2022 була перерахована компенсація за дні невикористаної відпустки у розмірі 18 720,06 грн.

Таким чином вважає вимоги позивача в частині визнання противоправною бездіяльності ГУНП в Луганській області щодо затримки виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції необґрунтованими.

Також зазначив, що позивач у своєму позові зокрема просить суд: зобов`язати ГУНП в Луганській області виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 20.12.2020 року по 24.12.2022 року у розмірі 100 000,00 грн, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Зазначив, що згідно фактів встановлених рішенням від 14.11.2022 Луганського окружного адміністративного суду по справі № 360/1764/22, позивача згідно наказу ГУНП в Луганській області від 20.11.2020 № 1335 о/с звільнено зі служби в поліції з 23.11.2020. З позовною заявою про визнання протиправною бездіяльності ГУНП в Луганській області щодо не нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій тривалістю 14 днів у 2016 році, 14 днів - у 2017 році, 14 днів - у 2018 році та 14 днів - у 2019 році виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення - 20 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду лише 12.09.2022.

Таким чином відповідач вважає, що позивач зловживав своїм правом на вирішення спору щодо виплати компенсації за дні невикористаної відпустки при звільненні у судовому порядку та навмисно збільшував строк вирішення спору з цього питання.

В свою чергу відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Згідно правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) про можливість зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, зазначено, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

За таких умов відповідач вважає вимогу позивача щодо зобов`язання ГУНП в Луганській області виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 20.12.2020 по 24.12.2022 у розмірі 100 000,00 грн, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, необґрунтованою.

На підставі наведеного просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з необґрунтованістю.

Ухвалою суду від 13.02.2023 позовну заяву адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, залишено без руху.

Ухвалою суду від 17.02.2023 продовжено процесуальний строк на усунення недоліків позовної заяви адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 06.03.2023 продовжено процесуальний строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 15.03.2023 відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 27.03.2023 відмовлено в задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Луганській області про залишення без розгляду позову адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , є внутрішньо переміщеною собою згідно довідки від 11.07.2018 № 919-69836, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Наказом т.в.о. начальника ГУНП в Луганській області від 20.11.2020 № 1335 о/с капітана поліції ОСОБА_1 (0121015) заступника командира взводу № 2 роти № 2 батальйону поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Луганській області звільнено зі служби поліції відповідно до статті 77 частини 1 пункту 2 (через хворобу) з 23.11.2020 з вислугою років на дінь звільнення у календарному обчисленні: 23 роки 03 місяці 12 днів, у пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги): 15 років 03 місяці 18 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 23 роки, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 38 діб, встановивши відсоток премії за листопад 2020 року 59,22%.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 по справі № 360/1764/22 позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції;

зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем 24.12.2022 ОСОБА_1 здійснено виплату на загальну суму 18 720,06 грн.

Отже повний розрахунок по грошовому забезпеченню ОСОБА_1 відповідачем проведено 24.12.2022.

Спірним у справі є наявність у позивача права на середній заробіток за весь час затримки виплати з дня звільнення 20.11.2020 по день фактичного розрахунку 24.12.2022 (764 календарних дні) в заявленій позивачем сумі 100 000 грн (з урахуванням принципу справедливості та співмірності), виходячи із середньоденного заробітку 545,75 грн.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовані вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до частин першої та другої статті 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Згідно з пунктом 3 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 11 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.

Пунктом 15 розділу І Порядку № 260 встановлено, що при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

Абзацом 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 передбачено, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Слід зауважити, що зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Однак, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції, зокрема, за затримку виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Отже, до спірних правовідносин субсидіарно мають застосовуватися положення КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17, у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Крім того Великою Палатою Верховного Суду зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження публічної служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. Так, аналізуючи синтаксичний розбір текстуального змісту положення статті 117 КЗпП України судова палата зробила висновок про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23.12.2020 у справі № 825/1732/17, від 29.12.2020 у справі № 520/11337/18.

В спірних правовідносинах судом встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 зі служби в поліції не проведено з останнім повного розрахунку, зокрема не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових, що свідчить про недотримання відповідачем вимог статті 116 КЗпП України і має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

В той же час визначаючись із періодом такої компенсації та її розміром суд враховує таке.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок №100), Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За пунктом 9 розділі І Порядку № 260 обчислення розміру грошового забезпечення поліцейських визначається виходячи з календарних днів у місяці.

Враховуючи наведене, середній заробіток (грошове забезпечення) позивача за час затримки розрахунку при звільненні має розраховуватись виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці служби позивача (вересень 2020 року та жовтень 2020 року).

Згідно довідки ГУНП в Луганській області від 17.05.2023 за № 81/111/22-2022, позивачу у вересні 2020 року нараховано грошове забезпечення в сумі 15 575,30 грн (посадовий оклад 2400,00 грн, оклад за спеціальним званням 1800,00 грн, надбавка за стаж служби 1890,00 грн, надбавка за специфічні умови проходження служби 2436,00 грн, премія, затверджена НПУ 7049,30 грн, (30 відпрацьованих днів); у жовтні 2020 року 15 575,30 грн (посадовий оклад 2400,00 грн, оклад за спеціальним званням 1800,00 грн, надбавка за стаж служби 1890,00 грн, надбавка за специфічні умови проходження служби 2436,00 грн, премія, затверджена НПУ 7049,30 грн, (31 відпрацьований день), всього 31 150,60грн; середньоденне грошове забезпечення становить 510,67 грн (31 150,60/61 календарних днів).

Суд не приймає до уваги довідку ГУНП в Луганській області від 13.01.2023 за №26/111/22-2023 щодо середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 в сумі 545,75 грн, надану представником позивача до матеріалів справи, оскільки вона не містить складових грошового забезпечення ОСОБА_1 для його обчислення.

При цьому, згідно наказу ГУНП в Луганській області від 20.11.2020 № 1335 о/с, ОСОБА_1 звільнено зі служби поліції з 23.11.2020, тобто день звільнення позивача 23.11.2020 вважається останнім днем служби.

Отже, період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні становить з 24.11.2020 (наступний за днем звільнення) по 24.12.2022 (дата остаточного розрахунку) і складає 761 календарний день.

Арифметично компенсація за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 388 619,87 грн (761*510,67). Позивачем заявлено до стягнення 100 000 грн з урахуванням принципу справедливості та співмірності.

Водночас, суд враховує, що з моменту звільнення позивача зі служби в поліції (23.11.2020) до подачі первинної позовної заяви (12.09.2022) минуло 658 днів. Тобто, на думку суду, позивачем штучно збільшено період часу, за який стягується середній розрахунок за час затримки при звільненні, та навмисно подано позов до суду через значний проміжок часу, що становить майже 2 роки.

З урахуванням наведених вище правових позицій Верховного Суду, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України, та стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Як зазначено у статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина третя статті 139 КАС України).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, в межах визначеної судом суми середнього заробітку, мінімальна ставка судового збору згідно п.п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становить 1073,60 грн, що сплачена позивачем, а тому підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (93406, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, буд. 1, ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 24.11.2020 по день 24.12.2022 у розмірі 10000,00 грн (десять тисяч гривень).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 коп).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.Є. Петросян