Справа № 580/2892/21
Суддя: Анжеліка БАБИЧ
Дата ухвалення: 2023-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

18 квітня 2023 року справа № 580/2892/21 м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Анжеліки БАБИЧ, суддів Альони КАЛІНОВСЬКОЇ, Валентина ГАРАЩЕНКА, - розглянувши у письмовому провадженні в залі суду заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 у справі за його позовом до Офісу Генерального прокурора, Черкаської обласної прокуратури про скасування рішень, поновлення на посаді та стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

12 травня 2021 року до Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) (далі - позивач) з позовом до Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15) ( далі відповідач 1), Черкаської обласної прокуратури (бульв. Шевченка, 286, м. Черкаси, 18000) (далі відповідач 2), в якому просить:

1) визнати протиправним та скасувати рішення Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 19.02.2021 №16 Про неуспішне проходження прокурором атестації у зв`язку з неявкою;

2) визнати протиправним та скасувати наказ відповідача 2 від 12.03.2021 №79к, яким позивача звільнено з посади начальника Монастирищенського відділу Уманської місцевої прокуратури Черкаської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру з 15.03.2021;

3) поновити позивача в органах прокуратури на посаді начальника Монастирищенського відділу Уманської місцевої прокуратури Черкаської області або на рівнозначній посаді в Уманській окружній прокуратурі Черкаської області;

4) стягнути з відповідача 2 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

5) стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням від 22.09.2021, що набрало законної сили 19.01.2022, у задоволенні позову відмовлено повністю.

30.03.2023 на адресу суду надійшла заява позивача про його перегляд за виключними обставинами (далі Заява) та задоволення його позовних вимог, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(ІІ)/2023 визнано неконституційним п.6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ, застосованого у справі позивача.

Ухвалою від 04.04.2023 суд відкрив провадження за заявою про перегляд за виключними обставинами вказаного рішення, вирішив здійснити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначив відкрите судове засідання на 18.04.2023 о 14год 10хв.

05.04.2023 на підставі розпорядження №196 керівника апарату Черкаського окружного адміністративного суду Кочержинського О.В. призначений автоматизований розподіл адміністративної справи, визначені члени колегії судді Валентин ГАРАЩЕНКО та Альона КАЛІНОВСЬКА.

10.04.2023 від відповідача 2 до суду надійшло пояснення у справі, в якому зазначив, що відповідно до інформації на офіційному сайті Конституційного Суду України 01.03.2022 Другий сенат ухвалив рішення у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 , яким визнав неконституційним п.6 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (ч.2 ст.152 Конституції України). Тому ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційним п.6 розділу ІІ Закону №113-ІХ не вплине на правовідносини, що склалися до дати його ухвалення. Оскаржуваний наказ про звільнення прийнято належним суб`єктом у межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства. Тому вимоги позивача про скасування наказу безпідставні. У заяві від 09.10.2019 позивач відобразив точне вираження волі відносно процедури атестації та переведення в окружну прокуратуру, а також усвідомлював наслідки, передбачені п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Щодо вказаного просив врахувати висновки Верховного Суду у постанові від 18.04.2022 у справі №640/377/20. Оскаржуване рішення комісії відповідає вимогам п.п.13, 16, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України №113-ІХ, п.8 розділу І Порядку №221 та з огляду на його специфіку не потребує іншого обґрунтування та мотивування.

17.04.2023 від позивача до суду надійшло додаткове пояснення, в якому просив задовольнити Заяву та скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22.09.2021. Обґрунтовуючи зазначив, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч.1 ст.58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Щодо аналізу рішень Верховного Суду минулих років, на які посилався відповідач у поясненнях зазначив. Вказана судова практика сформована до прийняття рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(ІІ)/2023 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 . На сьогодні будь-яка судова практика вищих судових інстанцій з питань застосування норм права щодо невідповідності Конституції України (конституційності) п.6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора), відсутня. Тому вказані відповідачем позиції судів не є релевантними джерелами у цій справі.

18.04.2023 від відповідача 1 до суду надійшов відзив на Заяву, в якому просив відмовити у задоволенні Заяви позивача та залишити рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 в силі. Зазначив, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність п.6 розділу ІІ Закону України №113-ІХ жодним чином не впливає на права та обов`язки позивача, оскільки у даному випадку підставою для його звільнення стало неуспішне проходження атестації. Вказав, що позивач зробив помилковий висновок про наявність підстав для перегляду зазначеного вище рішення суду.

18.04.2023 відповідач 2 подав суду заяву (вх. № 14939/23), в якій зазначив, що не заперечує проти розгляду справи у письмовому провадженні.

Позивач та відповідач 1 у призначене відкрите судове засідання не прибули, про причини суд не повідомили.

Всі подані сторонами документи суд долучив до матеріалів адміністративної справи.

Згідно з ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Пунктом 2 частини 3 ст.44 КАС України передбачено, що учасники справи мають, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Тому суд дійшов висновку розглянути Заяву у письмовому провадженні.

Дослідивши письмові докази, оцінивши заявлені доводи учасників, суд дійшов висновку, що Заява не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Із автоматизованої системи Черкаського окружного адміністративного суду «Діловодство» суд установив, що на його розгляді знаходилася адміністративна справа позивача до Офісу Генерального прокурора, Черкаської обласної прокуратури про скасування рішень, поновлення на посаді та стягнення коштів.

Рішенням Черкаський окружний адміністративний суд від 22.09.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовив повністю. Позивач оскаржив його до суду апеляційної інстанції. Постановою Шостий апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу позивача залишив без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 без змін. Ухвалою Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.04.2022 касаційну скаргу позивача на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2022 повернув скаржнику. Постановою від 29.07.2022 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду залишив касаційну скаргу позивача без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2022 без змін.

Відповідно до ч.1 ст.361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з п.1 ч.5 ст.361 КАС України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд згідно з ч.6 ст.361 КАС України не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Конституційний Суд України рішенням від 01.03.2023 № 1-р(II)/2023 (Справа № 3-5/2022(9/22), на яке посилався позивач у Заяві, визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-IX. Зазначена норма Закону передбачала: "6. З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

У заявлених правовідносинах фактичні обставини свідчать, що атестацію позивача проведено за його заявою та спірні рішення прийняті за результатом проведеної атестації позивача. Тому визнання неконституційною норми закону, на підставі якої прокурори вважаються повідомленими про майбутнє звільнення, не мало правового значення для суті спору.

Суд на виконання ч.5 ст.242 КАС України врахував висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 640/377/20. Суд, аналізуючи норми Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», «Про прокуратуру», зазначив:

"...Таким чином, правові норми Закону № 113-ІХ, які передбачають умови звільнення прокурорів, свідчить про те, що прокурори були ознайомлені з процедурою атестації і настанням наслідків у випадку непроходження чи проходження атестації і могли співставляти свою поведінку згідно з ними.

62. Так, як було зазначено вище, ОСОБА_1 подала Генеральному прокурору заяву за встановленою формою про переведення її на посаду в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.

63. Зміст вказаної заяви свідчить про те, що позивач надала згоду на проходження атестації, підтвердила, що вона ознайомлена з умовами та процедурами проведення атестації, погодилася на їх застосування, а також, маючи відповідну фахову освіту і досвід професійної діяльності, усвідомлювала наслідки неуспішного проходження нею атестації та неявки для проходження відповідного етапу атестації, в тому числі наслідки у вигляді звільнення з посади прокурора з підстав, передбачених Законом № 113-IX, а тому не є обґрунтованими твердження позивача щодо незаконності процедури атестації та неправомочності кадрової комісії, яка її проводила.

...70. Водночас колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що положення Закону №113-IX на день їх виконання відповідачем і прийняття оскаржуваного наказу були (та є) чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися. Так само були чинними і положення Порядку № 221, а тому правові підстави для їх незастосування відсутні.

71. Верховний Суд також бере до уваги, що позивач, подаючи заяву на підставі пунктів 9, 10 розділу І Порядку №221, цілком і повністю була ознайомлена з умовами та процедурами проведення атестації та погодилася на їх застосування. Тобто позивач розуміла наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації, неявки для проходження відповідного етапу атестації, та можливе звільнення з підстав, передбачених Законом № 113-IX. В іншому разі позивач мала повне право відмовитися від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації, чого вона не зробила.

72. Водночас жодних доказів на підтвердження фактів прояву дискримінації щодо неї ОСОБА_1 не надала.

73. Верховний Суд зазначає, що законодавець, увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, вказав, які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації, а також неявки для проходження відповідного етапу атестації також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю."

Суд урахував, що з метою вирішення виключної правової проблеми щодо застосування п.1 ч.5 ст.361 КАС України Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 14.05.2020 у справі №808/1628/18 вирішив передати її на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду згідно з ч.5 ст.346 КАС України.

Постановляючи вищевказану ухвалу суд касаційної інстанції зазначив:

існує неоднаковий підхід до застосування пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України (пункт 37);

виключні обставини, зокрема такі, як неконституційність закону, застосованого під час вирішення справи, є, на думку колегії суддів, саме тими безспірними підставами, які повністю узгоджуються з публічним інтересом (пункт 51);

у постанові від 17.12.2019 у справі №808/2492/18 сформульовано висновок про те, що не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки воно не передбачає примусового виконання (пункт 58);

таке тлумачення призводить до того, що особа, якій у задоволенні позову відмовлено (позивач), фактично позбавляється права на перегляд рішення з підстав визнання неконституційним закону, застосованого в її справі. Це стосується навіть позивача, який пройшов усі інстанції в судах загальної юрисдикції, звернувся з конституційної скаргою до Конституційного Суду України і домігся визнання закону неконституційним - за такого підходу він не може розраховувати на перегляд рішення. Інститут перегляду справи за виключних обставин фактично перестає діяти і втрачає практичне значення (пункт 59);

за загальним правилом наслідки неконституційності застосовуються лише до правовідносин, що виникли або продовжують існувати після оголошення рішення Конституційного Суду України. Такий підхід слід застосовувати до осіб, які не звертались до суду з метою відновлення порушеного права. В таких ситуаціях відновлення права (наприклад на перерахунок пенсії) можливе з моменту ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України (пункти 65-66).

Негативні наслідки порушення Конституції України не будуть адекватно усунені тільки констатацією невідповідності положень нормативного акта Конституції і не можуть бути виправлені в інший спосіб, окрім як за допомогою повторного судового провадження.

Додатково Верховний суд зазначив, що вважає за необхідне відступити від правових висновків, сформованих рішеннями судів, що входять до різних судових палат і касаційних судів Верховного Суду, які не визнають права на перегляд за виключними обставинами судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 25.03.2020 у зазначеній вище справі зазначила:

«…У цій же постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що із тексту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України вбачається, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом у процесі розв`язання справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане. Колегія суддів дійшла висновку, що в ситуації, яка є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.

…10. З огляду на ці та інші подібні постанови Верховного Суду касаційний суд підсумовує, що, що підхід, сформований рішеннями судів, що входять до різних судових палат і касаційних судів Верховного Суду, не визнає права на перегляд за виключними обставинами судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, з трьох причин: на момент ухвалення судових рішень норма закону, згодом визнана неконституційною, була чинною; рішення не підлягали виконанню; перегляд рішень з цих підстав порушує принцип правової визначеності (res judicata). Як мовилося вище, колегія суддів дійшла висновку, що застосування норми пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України у вищенаведених справах унеможливлює ефективний захист та поновлення прав особи, якій відмовлено у задоволенні позову внаслідок застосування закону, визнаного згодом неконституційним.».

19.02.2021 постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 19.02.2021 у вказаній справі набрала законної сили. Так, колегія судів погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо того, що вони відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 22.05.2019 про перегляд рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.07.2018 у справі №808/1628/18 за виключними обставинами, виходили з того, що оскільки рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.07.2018 у справі №808/1628/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено у задоволенні адміністративного позову, таке судове рішення не підлягало виконанню, а тому не підлягає перегляду за виключними обставинами з підстав визначених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки у цій справі у задоволенні позовних вимог суди відмовили повністю, внаслідок чого рішення судів не підлягали виконанню, наявність рішення Конституційного Суду України щодо норми закону, якими вони керувалися, не створює підстав для перегляду їх за виключними обставинами.

Відповідно до ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційним п.6 розділу ІІ Закону №113-ІХ не впливає на правовідносини, що склалися до дати його ухвалення.

Частиною 1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналогічний підхід застосовується і щодо дії процесуальної норми права. Зокрема, у ст. 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. При цьому закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Це положення процесуального закону узгоджується з підходами Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola v. Italy, заява № 126/05, п. 102-111).

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Тому суд дійшов висновку, що Заява не обґрунтована та задоволенню не підлягає.

З огляду на результат вирішення Заяви та відсутність доказів понесення позивачем витрат за звернення з Заявою, підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.2-20, 242-245, 255, 257-262, 295, 361-369 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити повністю у задоволенні заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) (вх.№11995/23) про перегляд за виключними обставинами рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22.09.2021.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію ухвали направити учасникам справи.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом 15 днів з дня підписання.

ГоловуючийСуддя Анжеліка БАБИЧ

Судді: Альона КАЛІНОВСЬКА

Валентин ГАРАЩЕНКО

Повний текст ухвали виготовлений і підписаний 18.04.2023.