Справа № 200/4499/22
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2023-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 року Справа№200/4499/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання протиправними дій та скасування наказу №568-к від 20.07.2022.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Донецької обласної прокуратури про визнання протиправними дій та скасування наказу №568-к від 20.07.2022.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що він працював на посаді прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області. У листопаді 2020 року, позивачем був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, строком на 3 роки. Позивач зауважив, що виконуючим обов`язки керівника Донецької обласної прокуратури, в листопаді 2020 року був виданий наказ №1626-к, яким передбачено що за позивачем на період проходження служби збережено місце роботи та середній заробіток на посаді прокурора. Позивач зазначив, що ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ від 01.07.2022 року були внесені зміни до ст. 119 Кодексу законів про працю України, в частині виключення прав на збереження середнього заробітку. Враховуючи вищезазначені зміни до ст. 119 Кодексу законів про працю України, наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 20.07.2022 року №568-к, позивачу було припинене нарахування та виплата середньої заробітної плати з 19.07.2022 року. Позивач звернув свою увагу в позовній заяві, що на час звернення до суду, наказ виконуючого обов`язки керівника Донецької обласної прокуратури від 12.11.2020 року №1626-к, яким за позивачем збережено місце роботи та середній заробіток на час проходження військової служби, не скасований та будь-які зміни до нього не вносились. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем при виданні наказу №568-к від 20.07.2022 року, був порушений принцип зворотної дії в часі ст. 58 Конституції України, та як наслідок були звужені його існуючі права в частині збереження та виплати середнього заробітку, як прокурора прокуратури, повноваження якого відповідно до статей 61, 64 Закону України «Про прокуратуру» не припинені та не зупинені. Позивач просив визнати протиправними дії відповідача в частині видання вищезазначеного наказу про припинення нарахування та виплати середньої заробітної плати, та скасувати цей наказ.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивача було призначено на посаду прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області, відповідно до наказу прокурора Донецької області від 19.01.2017 року №114-к. Позивачем, 12 листопада 2020 року був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Відповідно до ст. 119 Кодексу законів про працю України, в редакції станом на 07.04.2020 року передбачалось, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності. Враховуючи вищезазначені норми закону, наказом виконуючого обов`язки керівника Донецької обласної прокуратури від 12.11.2020 року №1626-к, на період проходження військової служби за позивачем збережено місце роботи та середній заробіток на посаді прокурора. ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ від 01.07.2022 року, внесені зміни до ст. 119 Кодексу законів про працю України в частині виключення прав на збереження середнього заробітку. Враховуючи вищезазначені зміни, наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 20.07.2022 року №568-к, позивачу припинено нарахування та виплату середньої заробітної плати з 19.07.2022 року. Відповідач зауважив, що з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом роботодавець вправі припинити збереження заробітної плати за працівниками, які були прийняті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом. Тому наказ керівника Донецької обласної прокуратури №568-к від 20.07.2022 року, виданий у межах повноважень та у спосіб, визначений Законом. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Позивач надав відповідь на відзив, в якому зауважив, що відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, посилається тільки на коментар Міністерства економіки до ЗУ №2352-ІХ від 01.07.2022 року, однак Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Позивач зазначив, що відповідач приймаючи рішення про видання наказу №568-к від 20.07.2022 року діяв не на підставі та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, тому вищезазначений наказ є протиправним та підлягає скасуванню. Позивач просив відхилити доводи відповідача викладені у відзиві на його позовну заяву.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10.10.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), є громадянином України відповідно до паспорту серії НОМЕР_2 , виданим Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області від 17.09.2002 року.

Відповідач: Донецька обласна прокуратура (; адреса: 87500, м. Маріуполь, вул. Університетська, 6) - в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Як встановлено матеріалами справи, позивача на підставі наказу №114-к, виданого прокурором Донецької області від 19.01.2017 року, призначено на посаду прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області.

Позивачем 12.11.2020 року був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на 3 роки.

Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №237 від 12.11.2020 року солдата ОСОБА_1 зарахованого наказом командира в/ч НОМЕР_3 (по особовому складу) від 12.11.2020 року №218-РС для проходження військової служби за контрактом на 3 роки, призначеного на посаду номера обслуги 2 самохідного артилерійського взводу 2 самохідної артилерійської батареї 1 самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 12.11.2020 року зарахувати до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення і вважати таким 12.11.2020 року приступив до прийому справ та посади цього ж числа прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Відповідно до наявної в матеріалах справи заяви позивача, поданої ним на ім`я виконуючого обов`язки керівника Донецької обласної прокуратури від 12.11.2020 року з проханням увільнити його із займаної посади у зв`язку з несенням військової служби за контрактом у ЗСУ з 12.11.2020 року строком на три роки.

Виконувачем обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури 12.11.2020 року був виданий наказ №1626-к про увільнення позивача від виконання обов`язків на посаді прокурора Слов`янської місцевої прокуратури у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом з 12.11.2020 року строком на 3 роки (до 12.11.2023 року) із збереженням місця роботи, посади, середнього заробітку (ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України). Підставою зазначено: заява позивача, копія витягу з наказу №237 від 12.11.2020 року.

Відповідно до наявного в матеріалах справи наказу керівника Донецької обласної прокуратури від 20.07.2022 року №568-к, в якому зазначено, що відповідно до змін до положень ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України, внесених ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352 від 01.07.2022, відповідачем вирішено з 19.07.2022 року не зберігати середній заробіток працівникам, увільненим від виконання обов`язків на посадах в органах Донецької обласної прокуратури, у зв`язку з прийняттям на військову службу за призовом під час мобілізації, проходження служби за контрактом на особливий період: ОСОБА_1 прокурору Слов`янської місцевої прокуратури.

Відповідачем на запит позивача від 02.09.2022 року була надана відповідь від 06.09.2022 року №27-265вих-22, в якій було зазначено, що згідно наказу керівника Донецької обласної прокуратури від 20.07.2022 року №568-к відповідно змін до положень ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України, внесених ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352 від 01.07.2022 з 19 липня 2022 року скасовано збереження середнього заробітку працівникам, увільненим від виконання обов`язків на посадах в органах Донецької обласної прокуратури у зв`язку з прийняттям на військову службу за призовом під час мобілізації, проходження служби за контрактом на особливий період.

Вважаючи протиправними дії відповідача в частині видання наказу від 20.07.2022 року №568-к про припинення нарахування та виплати середньої заробітної плати з 19 липня 2022 року, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Глава VII Закону №2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону №2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Так, частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній до 18.07.2022 включно, було передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX (набрав чинності 19.07.2022) внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 не зберігається середній заробіток за особами, визначеними в частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні від 03.10.1997 № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 №3-рп/2001, закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У абзацах четвертому, п`ятому пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) від 12.07.2019 №5-р(І)/2019 зазначено, що за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

Крім того, у рішенні від 08.10.2008 №20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.05.2018 №5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01.06.2016 №2-рп/2016).

Суд вважає, що з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ, припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом, є виправданим та відповідає Конституції України.

Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що дії керівника Донецької обласної прокуратури в частині видання наказу від 20.07.2022 №568-к, яким вирішено з 19.07.2022 року не зберігати середній заробіток працівникам увільненим від виконання обов`язків на посадах в органах Донецької обласної прокуратури у зв`язку з прийняттям на військову службу за призовом під час мобілізації, проходження служби за контрактом на особливий період, відповідно до якого позивачу - прокурору Слов`янської місцевої прокуратури припинено нарахування та виплата середнього заробітку, є правомірними, такими що відповідають діючому законодавству станом на час розгляду зазначеної справи.

Враховуючи, що позовні вимоги про скасування наказу від 20.07.2022 року №568-к, яким припинено нарахування та виплата середньої заробітної плати з 19 липня 2022 року позивачу є похідними від вимоги позивача про визнання протиправними дій Донецької обласної прокуратури в частині видання наказу №568-к від 20 липня 2022 року, яким припинено нарахування та виплата середньої заробітної плати з 19 липня 2022 року позивач, таким чином підстави для задоволення таких позовних вимог також відсутні.

Решта доводів позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з п. 11 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього кодексу, проте згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Донецької обласної прокуратури (адреса: 87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська, буд.6 ) про визнання протиправними дій та скасування наказу №568-к від 20.07.2022 - відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 19 квітня 2023 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець