Справа № 120/10103/22
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2023-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 квітня 2023 р. Справа № 120/10103/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комара П.А., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Військової частини НОМЕР_1

про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
В суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформленим протоколом №73 від 11.01.2021 року, ОСОБА_1 виключено з квартирного обліку при військовій частині НОМЕР_1 як такого, що не оновив документи, які містяться в його обліковій житловій справі. Позивач не погоджується із таким рішенням відповідача, вважає його протиправним, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 03.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Поновлено позивачу строк звернення до суду, як такий, що пропущений з поважних причин.

06.02.2023 представник позивача подав відзив на позовну заяву згідно якого проти позову заперечив. Зазначив, що 11.01.2021 засіданням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , з метою виконання вимог пункту 16 розділу ІV Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 №380, прийнято рішення виключити з квартирного обліку при військовій частині НОМЕР_1 військовослужбовців та членів їх сімей, в тому числі звільнених з військової служби в запас або відставку, які за результатами проведення в частині щорічної інвентаризації справ не оновили документи, що містяться в облікових житлових справах.

13.10.2022 військовою частиною НОМЕР_1 направлено на адресу військової частини НОМЕР_2 супровідний лист №350/139/1/1118/пс щодо виключення з квартирного обліку при військової частини НОМЕР_1 старшого прапорщика запасу ОСОБА_2 .

На переконання представника відповідача позивач пропустив строк звернення до суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив на наступне.

Протокольним рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_3 від 03.04.1995 позивача, на підставі наданих ним документів, зараховано на квартирний облік з 10.01.1995.

30.03.2009 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас у зв`язку із скороченням штатів із залишенням га квартирному обліку при військовій частині НОМЕР_1 для отримання житла за рахунок житлового фонду МОУ.

У 2022 році позив був призваний на військову службу під час мобілізації та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

11.01.2021 засіданням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , прийнято рішення, оформлене протоколом №73 від 11.01.2021 року, ОСОБА_1 виключено з квартирного обліку при військовій частині НОМЕР_1 як такого, що не оновив документи, які містяться в його обліковій житловій справі.

Не погоджуючись з рішеннями житлової комісії про зняття з квартирного обліку відповідача, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Визначаючись щодо клопотання відповідача про залишеннЯ позову без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду, суд дійшов висновку про його безпідставність з огляду на таке.

Так, оспорюване рішення прийнято відповідачем 11.01.2021, в той час доказів повідомлення відповідача про таке рішення відповідачем не надано.

В той же час, у відзиві представник відповідача зазначив, що завірену копію житлової справи позивачу видано 09.11.2022.

Згідно відмітки на конверті про направлення позовної заяви до суду позов було надіслано 05.12.2022, тобто у місячний термін з дня отримання копії житлової справи.

Вказане питання досліджувалося судом при вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої-другої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону №2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами; порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найм) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання приписів вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - Порядок №1081 від 03 серпня 2006 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 3 Порядку №1081 передбачено, що забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Відповідно до пункту 24 Порядку №1081 від 03 серпня 2006 року військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини; у рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.

Відповідно до пунктів 23, 24, 26, 30 Порядку №1081 облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах. Для зарахування на облік військовослужбовець подає рапорт на ім`я безпосереднього командира (начальника).

До рапорту додаються:

-довідка з місця проживання про реєстрацію і склад сім`ї;

-витяг з особової справи військовослужбовця про склад сім`ї

-довідка про те, чи перебувають члени сім`ї на квартирному обліку за місцем роботи (у виконавчих органах місцевих рад)

-документи, що підтверджують право на першочергове та позачергове одержання житла, інші пільги.

Інші документи житлова комісія запитує у разі потреби через командира військової частини у відповідних державних органів, установ, організацій, громадян.

Згідно з пунктом 24 Порядку №1081 військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини.

У рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови у зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.

На засіданні житлової комісії має право бути присутнім військовослужбовець, стосовно якого вирішується питання зарахування на облік.

Датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік.

Матеріалами справи встановлено, що протокольним рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_3 від 10.01.1995 позивача, на підставі наданих ним документів, зараховано на квартирний облік з 10.01.1995.

30.03.2009 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас у зв`язку із скороченням штатів із залишенням га квартирному обліку при військовій частині НОМЕР_1 для отримання житла за рахунок житлового фонду МОУ.

Пунктом 9 статті 12 Закону №2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.

Аналогічні приписи закріплені також у пункті 29 Порядку №1081 від 03 серпня 2006 року (у редакції чинній, на момент прийняття оскаржуваного рішення), у якому зазначено, що військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби у запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.

Отже, наведені норми Порядку передбачають підстави для залишення позивача на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, з огляду на його звільнення у запас у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та наявністю у нього календарної вислуги понад 20 років.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 06 червня 2018 року у справі № 752/5881/15-ц.

З наведеного вбачається, що позивач після звільнення з військової служби правомірно залишався на квартирному обліку.

Однак, протокольним рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 11.01.2021, позивача знято з квартирного обліку як такого що не оновив документи, що містяться в обліковій житловій справі.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 40 Житлового кодексу України, громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках:

1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення;

2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту;

3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР;

4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання;

5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.

Аналогічні приписи наявні у п. 26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради міністрів Української РСР І Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 №470 (далі - Правила квартирного обліку, у редакції, чинній на час винесення спірного рішення) та у п.30 Порядку №1081.

З приводу посилання відповідача на п. 5 ч.2 ст.26 Правил квартирного обліку (подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік) як на підставу зняття позивача з квартирного обліку, суд зазначає, що рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 позивача зараховано на квартирний облік на підставі наданих ним документів. Даний наказ не оскаржено, та він є чинним.

При цьому, Порядком №1081 передбачено право відповідача вимагати додаткових пояснень чи документів. Однак, у спірному рішенні від 11.01.2021 відсутні жодні посилання на надання позивачем неправдивих відомостей.

Відтак, суд дійшов висновку про протиправність спірного рішення, оскільки зазначені відповідачем мотиви прийняття спірного рішенні є надуманими, не мають жодного відношення до позивача, та не можуть бути підставами для зняття позивача з квартирного обліку.

Суд наголошує, що у п. 70 рішення ЄСПЛ у Справі «Рисовський проти України» зазначено про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права: державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права; на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси; принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам; потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються; у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Слід відзначити, що у даному випадку військова частина НОМЕР_1 не дотрималась вимог принципу "належного урядування", оскільки не діяла вчасно і послідовно, не виконала свого обов`язку щодо повідомлення позивача про необхідність поновити документи житлової справи та у подальшому, на цій підставі, протиправно зняла з квартирного обліку позивача.

Також, слід відзначити, що головною рисою індивідуальних актів є їхня конкретність (чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами владних повноважень, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, настанов для їх розв`язання що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Відтак, невиконання військовою частиною законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості актів індивідуальної дії призводить до їх протиправності.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача буде визнання протиправними та скасування рішення про зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку житлової комісії від 11.01.2021 №73.

Щодо позовних вимог про зобов`язання житлової комісії військової частини НОМЕР_4 поновити позивача на квартирному обліку з 10.01.1995 у загальній черзі при військовій частині НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідач протиправно зняв позивача з квартирного обліку, а право перебувати на квартирному обліку підтверджується документально, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Враховуючи підтвердження обґрунтованості позовних вимог відповідними доказами, суд вважає, що позов належить задовольнити повністю.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності своєї позиції.

За таких обставин, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку про незаконність доводів відповідача, а відтак позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розподіл судових витрат здійснено на підставі ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом №73 від 11.01.2021 року, в частині зняття з квартирного обліку при військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

Зобов`язати житлову комісію військової частини НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов при військовій частині НОМЕР_1 в загальній черзі з 10.01.1995.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ід. номер НОМЕР_5 )
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 )

Суддя Комар Павло Анатолійович