Справа № 560/5283/23
Суддя: Шевчук О.П.
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/5283/23
РІШЕННЯ

іменем України

13 квітня 2023 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Шевчука О.П. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Летичівського ВДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Летичівського ВДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ), в якому просить визнати протиправними дії Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) щодо відмови у завершенні виконавчого провадження № 69837733 зі стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 12 вересня 2022 року ВП № 22996030. Зобов`язати Летичівський відділ державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м, Київ) закінчити виконавче провадження № 69837733 зі стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 12 вересня 2022 року ВП № 22996030.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в серпні 2022 року виконавчий лист по справі № 2-442/10 від 22 вересня 2010 року виданий Летичівським районним судом Хмельницької області, було повернуто стягувачу ПАТ АБ "Укргазбанк" за його заявою.

ПАТ АБ "Укргазбанк", подав вищевказаний виконавчий лист, до приватного виконавця Джубаби Дениса Олександровича, яким 02 листопада 2022 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 70193163 та стягнення основної винагороди у розмірі 10 % від суми що підлягає стягненню.

Головним державним виконавцем Летичівський ВДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦЗМУ МЮ м. Хмельницький 12 вересня 2022 року, винесена постанова про стягнення виконавчого збору по виконавчому листі справа № 2-442/10 від 22 вересня 2010 року виданому Летичівським районним судом Хмельницької області, який в серпні 2022 року був повернутий стягувану ПАТ АБ "Укргазбанк".

Не погоджуючись з діями відповідача, щодо відмови у завершенні виконавчого провадження № 69837733 зі стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 12 вересня 2022 року ВП № 22996030, позивач звернувся до суду з позовом.

Ухвалою суду від 04.04.2023 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Його представник подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач в судове засідання уповноваженого представника не направив, хоча про дату час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Представник відповідача подав письмове клопотання суду про розгляд справи в його відсутність.

Надіслав відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.1, 9 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч.4 ст.287 КАС України, адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне здійснити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх взаємному зв`язку і сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області по справі № 2-442/10 від 09 вересня 2010 року позов задоволено. На користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження :с. Буглаї Старосинявського району Хмельницької області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 паспорт НОМЕР_2 , виданий Летичівським РВ УМВС України у Хмельницькій області 18.05.2002 року) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження с. Сьомаки Старосинявського району Хмельницької області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Летичівським РВ УМВС України в Хмельницькій області 18.05.2002 року) заборгованість по кредиту : прострочену- 5589,82 доларів США, заборгованість по кредиту строкова- 7017,26 доларів США, заборгованість по процентах прострочену 3332,02 доларів США, заборгованість по процентах поточну 106,79 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту- 45,17 грн., пеню за несвоєчасну сплату процентів-27,64 грн., а всього :16045,89 доларів США та 72.81 гривень; Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження :с. Буглаї Старосинявського району Хмельницької області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 паспорт НОМЕР_2 , виданий Летичівським РВ УМВС України у Хмельницькій області 18.05.2002 року) на користь ПАТ акціонерного банку « Укргазбанк» штраф за невиконання умов кредитного договору та договору застави щодо страхування предмета застави у сумі 4115,25грн. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 272007 від 25.01.2007 року звернуто стягнення на предмет застави- автомобіль марки Geely CK, 2006 року випуску, кузов(шасі,рама) № НОМЕР_5 , бежевого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_6 , який належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 , виданого Шостим МРВ ДАІ м. Летичів УМВС України в Хмельницькій області та зареєстрованого 24.01.2007 року. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір за подання позовної заяви - 1309,02 грн. та 120,00 грн.- витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді.

На виконання вказаного рішення Летичівським районним судом Хмельницької області видано виконавчий лист № 2-442/10 від 22 вересня 2010 року на ПАТ АБ "Укргазбанк".

На виконанні у Летичівському ВДВС перебував виконавчий лист 2-442 від 22.09.2010 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості в сумі 16045,89 доларів США на користь АТ "Укргазбанк".

За заявою ПАТ АБ "Укргазбанк" вказаний виконавчий лист було повернуто стягувачу 30.08.2022 року на підставі п.1, ст.37 Закону України "Про виконавче провадження".

ПАТ АБ "Укргазбанк" подало вищевказаний виконавчий лист, до приватного виконавця Джубаби Дениса Олександровича, яким 02 листопада 2022 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 70193163 та стягнення основної винагороди у розмірі 10 % від суми що підлягає стягненню.

12 вересня 2022 року головним державним виконавцем Летичівського ВДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦЗМУ МЮ м. Хмельницький, винесено постанову про стягнення виконавчого збору по виконавчому листі справа № 2- 442/10 від 22 вересня 2010 року виданому Летичівським районним судом Хмельницької області, який в серпні 2022 року у розмірі 58806,67 грн, який був повернутий стягувачу ПАТ АБ "Укргазбанк".

12 вересня 2022 року відповідач виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №69837733 з примусового виконання постанови Летичівського ВДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦЗМУ МЮ м. Хмельницький, про стягнення виконавчого збору від 12.09.2022 року по ВП № 22996030.

Представник позивача подав до Летичівського ВДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області клопотання про закінчення виконавчого провадження № 69837733 зі стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 12 вересня 2022 року ВП № 22996030, оскільки виконавчий лист був переданий на виконання приватному виконавцю.

Однак, отримав відповідь № 25.31-27/3745 від 21 березня 2023 року за підписом начальника Летичівського ВДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Андрія Березюка, про відмову у задоволенні клопотання з тих підстав, що скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору можливе в судовому порядку.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентується Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII) в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною восьмою статті 27 цього Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону №1404-VІІІ кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону №1404-VІІІ визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з приписами частин першої - п`ятої статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 2 червня 2016 року №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок №643).

Пунктом 19 цього Порядку визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Аналіз положень Закону України "Про виконавче провадження" свідчить про те, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.

Водночас аналіз норм Закону України "Про виконавче провадження", які регулюють діяльність приватних виконавців, і статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" вказує на те, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 3 березня 2020 року у справі №260/801/19, від 10 вересня 2020 року у справі №120/1417/20-а, від 28 жовтня 2020 року у справі №640/13697/19.

Одночасно з цим, основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України "Про виконавче провадження" спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №640/13434/19, від 26 серпня 2021 року у справі №380/6503/20.

Аналіз статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів" свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21 січня 2021 року у справі №160/5321/20, від 27 квітня 2021 року у справі №580/3444/20, від 3 червня 2021 року у справі №640/17286/20, від 26 серпня 2021 року у справі №380/6503/20.

Саме лише існування такої постанови, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення (пункт 52 постанови Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №420/6845/18).

Також у своїй практиці Верховний Суд уже зауважував, що для правильної оцінки правомірності постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, визначеної у виді відсотка, винесеної приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, судам необхідно встановити предмет виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).

Враховуючи, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Зрештою необхідно мати на увазі, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесеній одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №160/5321/20, від 8 липня 2021 року у справі №360/2855/20, від 24 грудня 2021 року у справі 200/3149/21-а.

Стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, суд враховує наступне.

Закон України "Про виконавче провадження" містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

З одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Своєю чергою, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й атакувати такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і поважання людських прав.

Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження.

Вказана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).

У цьому контексті суд зауважує, що означене питання (про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа) полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.

Розв`язуючи це питання, Суд повторно зазначає, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Частиною восьмою статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що "під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає".

Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується інших правовідносин, ніж ті, що маємо у справі ОСОБА_1 , позаяк у його випадку не було передачі виконавчого документа.

Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України "Про виконавче провадження" регулює подібні суспільні правовідносини.

Вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Вказана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Враховуючи наведене, суд вважає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин необхідно застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону України "Про виконавче провадження".

Застосування частини восьмої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" до спірних правовідносин дає суду підстави зробити такий висновок, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові № 320/6215/19 від 21.07.2022.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Застосування аналогії закону дозволяє суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку необхідно розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Зважаючи на вжиті у частині восьмій статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" часові маркери для її застосування: , , то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє виснувати, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.

Водночас строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.

Враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

Вказаний підхід до правозастосування дає змогу подолати невизначеність законодавчого регулювання, не атакувавши конвенційні й конституційні права особи та знайшовши справедливий баланс прав й інтересів учасників виконавчого провадження на основі волі законодавця, закладеної у нормі, що регулює подібні суспільні правовідносини.

Статтею 13 Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод. (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Окрім цього, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і задоволеними в адміністративному судочинстві можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище і захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет і підстави позову), характер порушеного права позивача і можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема, встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З урахуванням висновків суду щодо застосування аналогії закону, належним та ефективним способом захисту такого права є закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно, беручи до уваги положення статті 139 КАС України, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 268-272, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Летичівський ВДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо відмови у завершенні виконавчого провадження № 69837733 зі стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 12 вересня 2022 року ВП № 22996030.

Зобов`язати Летичівський відділ державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) закінчити виконавче провадження № 69837733 зі стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 12 вересня 2022 року ВП № 22996030.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Летичівський відділ державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 13 квітня 2023 року

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач:Летичівський ВДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) (вул. Ю. Савіцького, 14/1,Летичів,Хмельницька область,31500 , код ЄДРПОУ - 34323534)

Головуючий суддя О.П. Шевчук