Справа № 200/4736/22
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року справа №200/4736/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Гаврищук Т.Г., суддів Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 р. у справі № 200/4736/22 (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, в особі Департаменту атестації кадрів вищої кваліфікації, третя особа Національний фармацевтичний університет Міністерства охорони здоров`я України, в особі Вченої ради Д.64.605.01 Національного фармацевтичного університету про визнання дій протиправними, скасування частково наказу та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

Позивачка 21.10.2022р. звернулась до суду з позовом у якому просила:

- визнати протиправними та скасувати рішення експертної ради з теоретичної і профілактичної медицини та фармації відповідача від 22.11.2021р. про скасування рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.605.01 Національного фармацевтичного університету Міністерства охорони здоров`я України від 06.05.2021 про присудження наукового ступеня кандидата фармацевтичних наук і відмову у видачі диплома про науковий ступінь ОСОБА_1 , а також правову підставу для даного рішення, а саме висновок Міністерства освіти і науки від 22.11.2021 р. щодо дисертації та атестаційної справи на здобуття наукового ступеня кандидата фармацевтичних наук ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати п.2 та 3 наказу відповідача №89 від 01.02.2022р. «Про рішення з питань присудження наукових ступенів і присвоєння вчених звань та внесення змін до деяких наказів Міністерства освіти та науки України»

- зобов`язати відповідача розглянути питання про затвердження рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.605.01 Національного фармацевтичного університету Міністерства охорони здоров`я України від 06.05.2021, протокол №12, про присудження наукового ступеня кандидата фармацевтичних наук ОСОБА_1 за спеціальністю 15.00.02 «Фармацевтична хімія та фармакогнозія», у порядку, передбаченому п.п.7 п.2 розділу XV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 №1556-VІІ та п.29 «Порядку присудження наукових ступенів», затвердженого постановою КМУ №567 від 24.07.2013р..

До позову було додано заяву про визнання поважними причини пропуску звернення до суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено, що питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, а в разі, якщо такий строк пропущений, - поважності причин його пропуску та наявності підстав для його поновлення, будуть вирішені судом після встановлення відповідних фактичних обставин на підставі наданих сторонами доказів.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07.02.2023р. визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з адміністративним позовом. Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, в особі Департаменту атестації кадрів вищої кваліфікації, третя особа Національний фармацевтичний університет Міністерства охорони здоров`я України, в особі Вченої ради Д.64.605.01 Національного фармацевтичного університету про визнання дій протиправними, скасування наказу в частині та зобов`язання вчинити певні дії, - залишено без руху. Надано позивачу п`ять днів для усунення недоліків з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Виправити недоліки позовної заяви у спосіб: подати до Донецького окружного адміністративного суду заяву про поновлення строку із зазначення підстав поважності пропуску строку звернення до суду із вказаним позовом надати докази поважності причин пропуску такого строку.

Від представника позивача на адресу суду 22.02.2023р. надійшла заява про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлення цього строку.

В обґрунтування поданої заяви позивач зазначає, що суд при постановленні даної ухвали фактично прийняв позицію відповідача у справі, оскільки встановив, що саме на стороні позивача лежить так званий обов`язок доведення відсутності факту "не міг дізнатися", тобто переклав тягар доведеності причин пропуску на сторону позивача. Зазначає, що відповідач жодне із прийнятих відносно позивачки рішень їй не направляв ані поштою, ані електронною поштою, навіть не повідомляв по телефону. При цьому усі контакти позивачки як відповідачу, так і третій особі були відомі, що вказує, що суб`єкт владних повноважень не виконав одну із своїх основних функцій - належного повідомлення заявника про прийняте індивідуальне рішення стосовно нього.

Також вказує, що позивачка звернулася до адміністративного суду 21.10.2022р., хоча за мотивами суду вже 28.07.2022р. дізналася про причини відмови їй у видачі диплому, тобто отримала мотиви прийняття оскаржуваного рішення. Пояснює, що позивачка бажала отримати усі можливі докази для підготовки позову у порядку звернення громадянки для чого відвідала відповідача у м. Києві, де і дізналася, що прийом там не ведеться.

Представник позивача зазначає, що лише після розуміння факту неможливості отримання доказів, позивачка через представника почала підготовку позовної заяви, складання якої і зайняло час до 21.10.2022р., що пов`язано як з предметом позову, його підставами, дослідженням наукових матеріалів та 2 законів України та 6 підзаконних нормативно-правових актів, 3 з яких вже втратили свою чинність. Саме з цим пов`язує представник позивача строки підготовки позовної заяви. Оскільки це було зроблено в межах 6 місячного строку з дня, коли позивачка дізналася про мотиви прийнятого щодо неї рішення відповідача (підстав його винесення), то і позовна заява була подана в межах строку звернення до адміністративного суду після отримання мотивів прийнятого рішення.

У заяві також зазначає, що посилання суду в ухвалі від 07.02.2023 р. на "Порядок присудження наукових ступенів", затвердженим постановою КМУ від 24.07.2013 № 567 не є релевантним в даній справі, оскільки він не містить обов`язку шукача звертатися до органів видачі дипломів із відповідними заявами, він містить лише загальні вимоги проходження затвердженого диплому шляху у відповідача. Тобто, станом на час перевірки диплому позивача, жодний нормативний акт не встановлював обов`язку саме позивача дізнаватися про те, як проходить процедура підтвердження диплому у відповідача. Вказує, що позивач знала про те, що така перевірка здійснюється (вказаний факт зазначений у позовній заяві), однак за її словами, представники третьої особи їй у весь час до початку 2023 року пропонували почекати.

Представник позивачки вказує, що остання деталей строків розгляду відповідних робіт чітко не знала та розраховувала на те, що відповідальними особами третьої особи по справі все вирішиться як скоріше та питання буде вирішено на користь позивачки.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 р. позовну залишено без розгляду з підстав, визначених ч.3 та 4 ст. 123 цього Кодексу.

Суд дійшов висновку про те, що наведені представником позивача у заяві від 22.02.2023р. причини пропуску строку на звернення до суду не дають підстав для визнання їх поважними та поновлення строку звернення до суду, оскільки позивач мав можливість своєчасно звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Отже, за наведених обставин та з огляду на ненадання позивачем належних доказів на підтвердження поважності причини пропуску строку звернення до суду, викладені представником позивача обставини у заяві про поновлення строку звернення до суду не можуть бути визнані поважними, оскільки такі причини не носять ознак об`єктивності та непереборності безпосередньо для позивача, а реалізація останнім права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого права.

Отже судом встановлено, що недоліки зазначені в ухвалі суду від 07.02.2023р. позивачем не усунуті, оскільки суд не визнає поважними причини пропуску строку звернення до суду, які викладенні у клопотанні представника позивача від 22.02.2023р..

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Позивач вважає, що суд в порушення вимог ч.1 ст.123 КАС України самовільно зменшив строк для усунення недоліків позовної заяви на підставі ухвали від 07.02.2023р.. Також в порушення вимог ч.13 ст.171 КАС України суд вирішив питання про залишення позовної заяви без руху лише 07.02.2023р., хоча викладені ним обставини були відомі після направлення та отримання судом 13.01.2023р., коли представник відповідача надав суду додаткові пояснення до своєї заяви про залишення позову без розгляду. Жодних документів до суду у період з 13.01.2023р. по 07.02.2023р. не надходило. Позивач вважає безпідставним висновок суду про те, що саме на позивачці лежав обов`язок щодо необхідності з`ясування етапів проходження її дисертації у відповідача та необхідності ознайомлення з матеріалами експертного дослідження, яке стало підставою для прийняття спірного наказу, а так само і необхідність ознайомлення з наказом саме 01.02.2022р., оскільки таких вимог не містить жодний закон. Суд у спірних ухвалах прийняв тільки позицію відповідача. Висновок суду не ґрунтується на вимогах закону, а ґрунтується на висновку Верховного суду у справі №522/5974/17, яка не є релевантною до даної справи. Позивач вважає, що у заяві про поновлення строку звернення до суду було надано аргументацію щодо кожного етапу проходження і як вона дізнавалася про це. Також, позивачка наголошує на введений в країні військовий стан, що змусило її залишити своє місце проживання у м. Покровськ Донецької області з 24.02.22р. до кінця травня 2022р.. Висновок суду першої інстанції про те, що про порушення прав позивачка повинна була дізнатися 06.12.2022р. не відповідає вимогам закону, оскільки навіть якщо б вона дізналася про прийняте рішення у цей строк, то вона не могла б його оскаржити у судовому порядку, оскільки тільки наказ Міністра освіти та науки щодо прийнятого експертною радою рішення підлягає розгляду в суді. Відтак, строк звернення до суду розпочався лише 02.02.2022р..

Відповідач надав відзив у якому проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; та інше.

За змістом статті 44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Суд зазначає, що крім наявних прав учасники справи наділені також певними обов`язками, що кореспондують процесуальним правам інших осіб, та дають змогу здійснювати ефективний розгляд справи судом.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, Рішенням спеціальної вченої ради Д 64.605.01 Національного фармацевтичного університету МОЗ України від 06.05.2021р., протокол №12, було присуджено позивачці науковий ступень кандидата фармацевтичних наук за спеціальністю 15.00.02 «Фармацевтична хімія та фармакогнозія».

Висновком Міністерства освіти і науки від 22.11.2021р. щодо дисертації та атестаційної справи на здобуття наукового ступеня кандидата фармацевтичних наук ОСОБА_2 було рекомендовано Атестаційній колегії Міністерства скасувати рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.605.01 Національного фармацевтичного університету Міністерства охорони здоров`я України про присудження наукового ступеня кандидата фармацевтичних наук і відмовити у видачі диплома про науковий ступінь ОСОБА_2 .

Відповідачем прийнято наказ №89 від 01.02.2022р. «Про рішення з питань присудження наукових ступенів і присвоєння вчених звань та внесення змін до деяких наказів Міністерства освіти та науки України», яким зокрема, скасовано рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.605.01 Національного фармацевтичного університету Міністерства охорони здоров`я України від 06.05.2021р. протокол №12, про присудження наукового ступеня кандидата фармацевтичних наук ОСОБА_2 .

Наказ МОН України від 01.02.2022р. № 89 було опубліковано 01.02.2022р. на офіційному сайті Міністерства освіти і науки України (далі МОН України) за посиланням: https://mon.gov.ua/ua/npa/pro-zatverdzhennya-rishen-atestacijnoyi-kolegiyiministerstvavid-1-lyutogo-2022-roku.

29.07.2022р. позивачкою засобами електронної пошти на її заяву від 02.06.2022р. була отримана відповідь від департаменту атестації кадрів вищої кваліфікації Міністерства освіти та науки України від 28.07.2022р., в якій було мотивовано зазначено підставі відмови у присудженні наукового ступеня кандидата фармацевтичних наук та частково пояснені причини скасування рішення спеціалізованої вченої ради Д 64.605.01 Національного фармацевтичного університету МОЗ України від 06.05.2021, протокол №12.

Порядок присудження наукових ступенів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24 липня 2013 р. № 567 (далі - Порядок №567).

Як встановлено судом позивачка 06.05.2021р. захистила дисертацію, що засвідчується протоколом №12 засідання спеціальної вченої ради Д 64.605.01 Національного фармацевтичного університету МОЗ України від 06.05.2021р..

Пунктом 24 Порядку №567 визначено, що спеціалізована вчена рада у місячний строк після захисту дисертації надсилає: державній науковій установі Український інститут науково-технічної експертизи та інформації електронний примірник дисертації та надає в електронному вигляді інформацію для формування облікової картки дисертації в установленому законодавством порядку; МОН електронний примірник дисертації разом з атестаційною справою здобувача наукового ступеня, що оформляється згідно з вимогами, встановленими МОН.

Згідно пункту 26 Порядку №567 у МОН розглядаються документи атестаційних справ здобувачів наукових ступенів та проводиться експертиза дисертацій з метою здійснення контролю за дотриманням спеціалізованими вченими радами вимог нормативно-правових актів з питань атестації наукових кадрів, про що готується висновок, який подається на розгляд атестаційної колегії МОН.

Якщо під час проведення експертизи дисертації встановлено порушення спеціалізованою вченою радою вимог нормативно-правових актів з питань атестації наукових кадрів, то МОН скасовує рішення ради про присудження наукового ступеня, вживає заходів, зокрема: вказує на недоліки під час розгляду дисертації та проведення її захисту; звужує профіль ради; пропонує керівнику закладу вищої освіти або наукової установи, в якій утворено раду, подати інші кандидатури для призначення голови ради, його заступника або вченого секретаря; позбавляє офіційних опонентів, членів комісії ради з попереднього розгляду права участі в атестації наукових кадрів; припиняє діяльність ради з визначенням строку, протягом якого нове клопотання про утворення ради не подається.

Атестаційна справа здобувача наукового ступеня та дисертація, які розглядаються МОН, не можуть бути зняті з розгляду здобувачем чи відкликані радою, у якій відбувся захист дисертації.

Здобувач має право ознайомитися з висновком після прийняття рішення МОН про видачу (відмову у видачі) відповідного диплома. Копія висновку видається МОН у місячний строк на прохання здобувача.

Якщо рішення ради про присудження наукового ступеня скасовано МОН, то дисертація може бути подана до захисту повторно до іншої спеціалізованої вченої ради після доопрацювання не раніше ніж через рік з дня прийняття такого рішення МОН. Захист такої дисертації відбувається за погодженням з МОН.

У відповідності до вимог пункту 28 Порядку №567 строк розгляду у МОН дисертації та атестаційної справи здобувача наукового ступеня кандидата наук не повинен перевищувати чотирьох місяців.

Будь-які пропозиції і заяви щодо додаткової оцінки дисертацій та атестаційних справ розглядаються МОН до прийняття рішення.

За особливих обставин, які потребують більш тривалого строку для проведення експертизи дисертації, питання щодо його продовження вирішує МОН у кожному конкретному випадку, про що інформується спеціалізована вчена рада.

За приписами пункту 30 Порядку №567 рішення спеціалізованої вченої ради про присудження наукових ступенів доктора або кандидата наук набирає чинності з дати набрання чинності наказом МОН про затвердження рішення спеціалізованої вченої ради та видачу відповідного диплома на підставі рішення атестаційної колегії.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що з огляду на вказані положення Порядку № 567, позивачка мала розуміти порядок та строк розгляду в МОН її дисертації після отримання позитивного рішення вченої ради університету про присудження їй наукового ступеня доктора наук та порядок отримання копії рішення атестаційної комісії.

Отже, по закінченню встановленого пунктом 28 Порядку №567 строку від прийняття вченою радою рішення від 06.05.2021р. про присудження позивачу наукового ступеня кандидата фармацевтичних наук за спеціальністю 15.00.02 «Фармацевтична хімія та фармакогнозія», та не отримавши до цього відповідного диплому, у позивачки виникли передумови та вона мала можливість звернутися з заявою до МОН про надання їй інформації про результати розгляду питання щодо затвердження рішення вченої ради та про причини неотримання диплома.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачка до червня 2022 року не зверталася до відповідача щодо отримання інформації про причини невидачі їй диплома та не ставила питання про надання їй відповідного рішення МОН.

Доводи позивачки про те, що відлік строку на звернення до суду слід обраховувати від дати отримання відповіді 28.07.2022р., з якої, вона дізналася про рішення експертної ради з теоретичної і профілактичної медицини та фармації Міністерства освіти та науки України від 22.11.2021р., колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки отримання відповіді на запит, не змінює момент, з якого позивачка повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в спірних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що у своїх заявах (т.1, а.с. 24, 26) та у заяві про визнання поважними причини пропуску звернення до суду (т.1, а.с.10) позивачка наголошувала на тому, що про існування спірного наказу вона дізналася 20.02.2022р.. З позовом позивачка звернулась до суду 21.10.2022р., тобто з порушенням встановленого строку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зі змісту наведених у позові та клопотаннях обставин судом не встановлено, що позивачка не мала реальної, об`єктивної можливості виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії щодо отримання відповідної інформації від відповідача та звернутися до суду за захистом своїх прав у встановлений КАС України строк.

Щодо посилання позивачки на обставину запровадження на території України воєнного стану з 24 лютого 2022 року, колегія суддів вважає, що сам лише факт запровадження воєнного стану не може бути підставою для поновлення строку у всіх абсолютно випадках.

В матеріалах справи відсутні необхідні відповідні обґрунтування, що в цей час у позивачки через воєнні дії були об`єктивні перешкоди для звернення до суду особисто чи через представника.

Як вбачається з матеріалів справи, місцем проживання позивачки є м.Покровськ Донецької області, яка не є тимчасово окупованою територією та територією на якій ведуться активні бойові дії.

Доводи позивачки про те, що введення воєнного стану змусило її залишити своє місце проживання у м. Покровськ Донецької області з 24.02.22р. до кінця травня 2022р., не підтверджені жодними доказами.

Колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача, обсягу наданих ним відповідей.

Докази, що засвідчують неможливість вчасного звернення з позовом або інші причини, які не залежали від волі позивача, в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів також враховує, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства , пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).

Так, встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У справі «Gradescolo S.R.L. проти Молдови» Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що позивачкою позов подано з пропуском строку звернення до суду. Викладені позивачем обґрунтування пропуску строку звернення до суду з цим позовом є неповажними, оскільки не підтверджуються доказами щодо об`єктивних перешкод для вчасного звернення до суду з цим позовом.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених ч.3 та 4 ст. 123 цього Кодексу.

Частиною 3, 4 ст.123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно прийнято ухвалу про залишення позову без розгляду.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 р. у справі №200/4736/22 - залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 р. у справі №200/4736/22- залишити без змін.

Постанова у повному обсязі складена 13 квітня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 13 квітня 2023 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко