Справа № 640/28394/21
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 р.Справа № 640/28394/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т

представника позивача Сопіної Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 18.08.2022 (суддя: Січиокно Т.О., м. Полтава) по справі № 640/28394/21

за позовом Міністерства внутрішніх справ України

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про оскарження дій державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство внутрішніх справ України (далі по тексту позивач, МВС України) звернулось до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі по тексту відповідач, ВПВР Департаменту ДВС МЮ України), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. у ВП № 56466467 щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження у строк, визначений ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження»;

- зобов`язати державного виконавця відкликати подання (повідомлення) про вчинення боржником кримінального правопорушення від 10.09.2021 №56466467/20-1 у виконавчому провадженні № 56466467 за виконавчим листом № 554/5683/17, виданим Октябрським районним судом м. Полтави від 20.02.2018 про зобов`язання МВС України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду 2-ї групи, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової затрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції».

В обґрунтування адміністративного позову позивачем зазначено, що 23.09.2021 на адресу МВС України надійшло протиправне подання про кримінальне правопорушення від 10.09.2021 № 564664667/20-1 головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття кримінального провадження за фактом умисного невиконання посадовими/службовими особами МВС України вимог виконавчого листа Октябрського районного суду м. Полтави № 554/5683/17, виданого 20.02.2018. Вказує, що постанова про накладення повторного штрафу у ВП № 56466467 була винесена 07.06.2019 (вх. № 20805 від 08.07.2019), а оскаржуване подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення у ВП № .09.2021 (вх. № 83018 від 23.09.2021), що значно перевищує строк та порушує вимоги ч.3 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, зазначив, що подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення винесено та надіслано до Державного бюро розслідування 10.09.2021 за № 56466467/20-1, а постанова щодо закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» не виносилася, що також суперечить вимогам вказаної вище статті Закону та вказує на протиправну бездіяльність державного виконавця.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18.08.2022 по справі № 640/28394/21 у задоволенні позову Міністерства внутрішніх справ України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про оскарження дій, бездіяльності державного виконавця відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його прийняття при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18.08.2022 по справі № 640/28394/21 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач зазначає, що про фактичне виконання рішення суду було повідомлено Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України листом МВС України від 12.01.2021 № 12/6-183, однак станом на 01.10.2021 постанова про закінчення виконавчого провадження № 56466467 до МВС України не надходила. Вказує, що суд першої інстанції неналежно дослідив докази у даній справі та не з`ясував, що в матеріалах виконавчого провадження відсутній оригінал виконавчого листа №554/5683/17, виданий Октябрським районним судом м. Полтави 20.02.2018. Відтак, вважає, що державний виконавець після завершення місячного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, тобто з 09.12.2020, повинен був застосувати вимоги положення пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 56466467 у зв`язку з непред`явленням виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону, а тому всі подальші рішення та дії державного виконавця щодо вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням № 56466467 є необґрунтованими та неправомірними.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

За приписами ст. 268 КАС України, у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку (ч. 1 ст. 268 КАС України).

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України).

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3 ст. 268 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 по справі № 554/5683/17, яка набрала законної сили 30.10.2017:

- визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо повернення матеріалів на виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліда 2-ї групи у зв`язку з невідповідністю вимогам законодавства до Головного управління Національної поліції в Полтавській області та неналежного їх розгляду МВС України, згідно з вимогами постанови КМУ від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» з урахуванням порядку та вимог законодавства встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 справа №554/1177/17, яка набрала законної сили;

- визнано протиправною бездіяльність МВС України щодо не прийняття рішення на виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, згідно вимог постанови КМУ від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» та не прийняття рішення по виплаті одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи згідно вимог постанови КМУ від 21.10.2015 № 850 по обставинам та порядку встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 справа №554/1177/17, яка набрала законної сили;

- зобов`язано МВС України повторно розглянути висновок з відповідними документами відносно ОСОБА_1 про призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» з урахуванням обставин встановлених судом;

- зобов`язано МВС України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратното прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції».

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 по справі № 554/4569/20 рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18.08.2020 по справі № 554/4569/20 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2020 року ВП № 56466467 щодо виконання виконавчого листа № 554/5683/17, виданого 20.02.2018 року Октябрським районним судом м. Полтави. Прийнято в цій частині нове судове рішення, яким зазначені позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2020 року ВП № 56466467 щодо виконання виконавчого листа № 554/5683/17, виданого 20.02.2018 року Октябрським районним судом м. Полтави. В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18.08.2020 року по справі № 554/4569/20 залишено без змін.

Як вбачається з описової частини вказаної постанови, колегією суддів встановлено, що відповідно до резолютивної частини постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017, яка набрала чинності, було, зокрема зобов`язано МВС України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду 2-ї групи, у розмірі 200-кратното прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції».

Позивач вважав, що має право на виплату допомоги у розмірі 290000 грн., що дорівнює 200-кратному розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, встановленому на день встановлення ОСОБА_1 інвалідності, однак фактично йому була виплачена менша сума - 172890 грн., а також відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідачем прийнято не було.

Натомість, як зазначає МВС України у своїх письмових поясненнях, одноразова грошова допомога позивачу обрахована відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 99 Закону України «Про Національну поліцію», якою передбачено, що розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату: визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 4, інвалідності II групи - 90 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Проте, колегія суддів вважала, що застосування п.4 ч.1 ст.99 Закону України «Про Національну поліцію» для визначення розміру грошової допомоги суперечить ст. 23 Закону України «Про міліцію» у відповідній редакції, яка містить чіткий розмір, а саме: 200-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у випадку встановлення працівнику міліції ІІ групи інвалідності. Тобто, зазначена правова норма пов`язує визначення розміру одноразової грошової допомоги виключно зі встановленням працівнику міліції групи інвалідності.

Октябрський районний суд м. Полтави у постанові від 18.10.2017 по справі 554/5683/17, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 чітко зазначив розмір виплати - в 200-кратному розмірі прожиткового мінімуму у разі встановлення другої групи інвалідності.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, та обставина, що позивач має право на отримання грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи, доказування не потребує.

Крім того, колегія суддів у вказаній справі звернула увагу на те, що відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, помилково не врахував, що у відповідача були відсутні підстави для довільного тлумачення судового рішення, а у разі незрозумілості порядку та способу виконання судового рішення державний виконавець мав звернутись до суду із відповідним поданням, отже, в даному випадку, державним виконавцем неправомірно застосовано положення п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року по справі 554/5683/17 не містить кількох варіантів тлумачення, а чітко визначає зобов`язання МВС України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратното прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Аналогічна правова позиція вже була викладена у постановах Верховного Суду від 29.07.2020 у справі № 822/539/18, від 31.07.2020 у справі №820/1577/17.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що МВС України, при затвердженні висновку про призначення одноразової допомоги ОСОБА_1 діяла протиправно, постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року по справі 554/5683/17 не виконана у повному обсязі, а тому відповідач при винесенні постанови про закриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №554/5683/17 від 20.02.2018 діяв не на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Крім зазначених вище обставин, судом встановлено, що 29.10.2020 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮ України винесено постанову про відновлення виконавчого провадження ВП № 56466467.

10.09.2021 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменко О.С. подано до ДБР подання (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з вказаними діями державного виконавця, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Водночас умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі по тексту - Закон № 1404-VIII).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, зокрема, на підставі таких виконавчих документів як виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Положеннями ч.1 ст.63 Закону України Про виконавче провадження встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність (ч.2 ст.63 Закону України Про виконавче провадження).

Частиною 3 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Так, як вбачається з матеріалів справи, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 по справі № 554/4569/20 встановлено, що третя особа МВС України, при затвердженні висновку про призначення одноразової допомоги ОСОБА_1 діяла протиправно, постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 по справі 554/5683/17 не виконана у повному обсязі, зокрема, в частині призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у 200-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленому законом для працездатних осіб, у випадку встановлення працівнику міліції ІІ групи інвалідності.

Попри вказане, 24.12.2020 МВС України повторно затверджено висновок МВС про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги та повідомлено Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України листом МВС України від 12.01.2021 № 12/6-183 про фактичне виконання рішення суду.

Колегія суддів зазначає, що розділом VIII Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано порядок виконання рішень немайнового характеру. Зокрема, ст.63 Закону наділяє державного виконавця повноваженнями вживати заходів до боржника в разі невиконання ним судового рішення, в тому числі шляхом надсилання до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, оскільки на теперішній час судове рішення з виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 по справі № 554/5683/17, з урахуванням позиції, викладеної в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 по справі № 554/4569/20, не виконано, попередніми рішеннями судів скасовувалося рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, то вжиття заходів до боржника, визначених ст.63 Закону, є правомірним.

Зворотного суду не доведено, як не наведено обґрунтувань того, що виконання рішення не може бути виконано без участі боржника.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення винесено та надіслано до Державного бюро розслідування 10.09.2021 за № 56466467/20-1, а постанова щодо закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» не виносилася, що також суперечить вимогам вказаної вище статті Закону та вказує на протиправну бездіяльність державного виконавця, з наступних підстав.

Колегія суддів зауважує, що завданням виконавчого провадження є, зокрема примусове виконання рішень суду у разі невиконання їх у добровільному порядку. З аналізу наведених вище норм вбачається, що під час примусового виконання судового рішення, що набрало законної сили і є обов`язковим до виконання на всій території України, державний виконавець зобов`язаний вжити усіх заходів примусового характеру, у тому числі застосувати засоби впливу на боржника. Такі повноваження надані йому саме з метою забезпечення безумовного виконання судового рішення, а застосування заходів відповідальності за невиконання вимог державного виконавця, не звільняє боржника від виконання основного зобов`язання - виконати вимоги виконавчого документа.

Так, нормами Закону № 1404-VIII передбачено послідовність дій державного виконавця у процедурі примусового виконання виконавчого документа. Водночас лише дотримання державним виконавцем процедури послідовності таких дій не достатньо для винесення органом ДВС постанови про закінчення виконавчого провадження за пунктом 11 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII у разі невиконання судового рішення боржником, оскільки це суперечить принципу ефективності у процедурі виконавчого провадження. Це означає, що державний виконавець зобов`язаний довести, що під час чергової перевірки боржника на предмет виконання ним виконавчого документа, він максимально вжив усіх заходів примусового характеру, оскільки виконавче провадження не може бути закінчене лише з підстав дотримання державним виконавцем черговості дій у процедурі примусового виконання судового рішення, визначеної Законом № 1404-VIII.

Вичерпний перелік обставин, за яких виконавче провадження закінчується з підстав, що не пов`язані з досягненням мети виконавчого провадження - фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, визначений Законом № 1404-VIII. Тому аналіз положень пункту 11 частини першої статті 39 у системному зв`язку з частиною третьою статті 63 Закону № 1404-VIII дає підстави для висновку, що, якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження. Водночас невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вичерпання заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі № 552/3995/17.

У постанові від 18.06.2019 у справі № 826/14580/16 Верховний Суд дійшов висновку, що накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності визначено наслідком повторного невиконання боржником без поважних причин рішення суду, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії. Однак звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника у порядку статті 75 Закону України "Про виконавче провадження" не є єдиною останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій з виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру після внесення відповідного подання, оскільки не вийде за межі наданих йому повноважень та не буде діяти не у спосіб, встановлений Законом, оскільки сам факт направлення подання до правоохоронних органів не є підставою закінчення виконавчого провадження.

Щодо доводів позивача про те, що державний виконавець після завершення місячного строку, тобто з 09.12.2020 повинен був застосувати вимоги положення пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 56466467 у зв`язку з непред`явленням виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 13 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону.

При цьому, положеннями статті 41 Закону № 1404-VIII встановлено, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Таким чином, однією з законних підстав для закінчення виконавчого провадження є непред`явлення стягувачем, судом або органом (посадовою особою), яким повернуто виконавчий документ, до виконання виконавчого документа у виконавчому провадженні, що було відновлене у зв`язку із скасуванням судом постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, в місячний строк з дня надходження постанови виконавця про відновлення виконавчого провадження.

Водночас, за змістом наведених законодавчих норм перебіг зазначеного місячного строку обумовлюється саме датою надходження постанови державного виконавця про відновлення виконавчого провадження.

Звідси, колегія суддів доходить висновку, що державний виконавець вправі винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі положень п. 13 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII лише за наявності належних доказів надходження постанови про відновлення виконавчого провадження стягувачу, суду або органу (посадовій особі), яким повернуто виконавчий документ, та лише після закінчення місячного строку з дати надходження такої постанови останнім, якщо виконавчий документ не було пред`явлено до виконання.

З огляду на таке правове регулювання, у контексті спірних правовідносин, непред`явлення Октябрським районним судом м. Полтави у місячний строк, з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження від 29.10.2020 за виконавчим листом у справі № 554/5687/17 від 20.02.2018 є підставою для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, останні містять супровідні листи від 29.10.2020 №56466467/20-1/9, від 13.01.2021 № 56466467/20-1/9, від 29.04.2021 № 56466467/20-1/9 про направлення Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Октябрському районному суду м. Полтави вимоги щодо направлення оригіналу виконавчого листа Октябрського районного суду м. Полтави від 20.02.2018 №554/5683/17 для подальшого виконання.

Проте, матеріали справи не містять належних доказів отримання Октябрським районним судом м. Полтави постанови державного виконавця від 29.10.2020 про відновлення виконавчого провадження при примусному виконанні виконавчого листа у справі № 554/5687/17 від 20.02.2018.

При цьому, в матеріалах справи міститься лист Октябрського районного суду м. Полтави від 25.05.2021 вих. №554/5683/17/41527 про направлення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України оригіналу виконавчого листа від 20.02.2018 №554/5683/17 для його подальшого виконання.

Крім того, як вбачається з відповіді Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.06.2021 №5938//20.1, наданої Міністерству внутрішніх справ України на заяву від 25.05.2021 про закінчення виконавчого провадження № 56466467, останньому повідомлено, що на цей час надійшов оригінал виконавчого листа Октябрського районного суду м. Полтави від 20.02.2018 №554/5683/17.

Тобто, матеріали справи не містять належних доказів отримання Октябрським районним судом м. Полтави постанови державного виконавця від 29.10.2020 про відновлення виконавчого провадження при примусовому виконанні виконавчого листа у справі № 554/5687/17 від 20.02.2018, при цьому місять докази направлення до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та отримання останнім виконавчого листа Октябрського районного суду м. Полтави від 20.02.2018 №554/5683/17.

Отже, за відсутності доказів отримання Октябрським районним судом м. Полтави постанови державного виконавця від 29.10.2020 про відновлення виконавчого провадження при примусовому виконанні виконавчого листа у справі № 554/5687/17 від 20.02.2018, а також, враховуючи, що оригінал виконавчого листа був направлений судом першої інстанції на адресу відповідача, колегія суддів вважає, що у останнього були відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження у відповідності до пункту 13 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII у зв`язку із непред`явленням виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону.

Також, колегія суддів зазначає, що у випадку, що розглядається, як предметом оскарження, так і загальною підставою та спрямованістю заявлених позовних вимог, є дії державного виконавця, зокрема, щодо закінчення виконавчого провадження.

Натомість, відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частинами другою та четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частин першої та другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження, є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Водночас, на підставі аналізу установлених судом фактичних обставин справи, колегія суддів зазначає, що, незважаючи на значний проміжок часу, який минув після видачі Октябрським районним судом м. Полтави № 554/5683/17 виконавчого листа від 20.02.2018, рішення суду залишається і досі невиконаним, а закінчення виконавчого провадження з виконання цього виконавчого листа вже було предметом судового оскарження.

Вищенаведене свідчить про те, що держава в особі своїх органів, створюючи умови для зволікання з виконанням рішення національного суду, ставить під загрозу дотримання з боку України взятих на себе зобов`язань, зокрема, статті 6 Конвенції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог Міністерства внутрішніх справ України за необґрунтованістю.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 18.08.2022 по справі № 640/28394/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова Т.С. Перцова