Справа № 500/2287/22
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/2287/22 пров. № А/857/2018/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рибачука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року (головуючий суддя Дерех Н.В., м. Тернопіль, повний текст складено 23.12.2022) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування розпорядження,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління Служби безпеки України в Тернопільській області в якому просила визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача №30д від 04.04.2022.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просить скасувати його та ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що вона працює в органах прокуратури і 27.10.2020 призначена на посаду прокурора відділу міжнародно-правового співробітництва Тернопільської обласної прокуратури.

У зв`язку з проходженням публічної служби в органах прокуратури розпорядженням Відповідача № 73д позивачу надано допуск до державної таємниці за формою 2, якого її позбавили оскаржуваним розпорядженням.

У позовній заяві викладенні обставини і мотиви, при яких позивач 02.03.2022 перетнула державний кордон України, що надалі призвело до прийняття оскаржуваного розпорядження. Ці обставини позивач підтвердила у вступному слові. Вона вважає, що діяла в умовах крайньої необхідності та не порушила взятих на себе зобов`язань щодо збереження державної таємниці.

Зокрема, підтверджено документально, що 02.07.2020 Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області розірвав шлюб, укладений Позивачем, і з цього часу вона проживає з малолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в місті Тернополі, де і проходить публічну службу в органах прокуратури.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України згідно указу Президента України № 64/2022, затвердженого Верховною Радою України, з 05:30 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб.

Служба в органах прокуратури, яка включає у тому числі і необхідність перебування на робочому місці в Тернопільській обласній прокуратурі, позивач не могла забезпечити сину безпечних умов проживання у воєнний час (супроводження та переховування в укриттях під час повітряних тривог у час, коли перебувала на роботі, і т.д.) Крім того, у кінці лютого 2022 року керівник Тернопільської обласної прокуратури довів до підлеглих працівників заборону отримувати відпустки будь-якого виду.

Тому, позивач, як і більшість людей в цей час, прийняла рішення про забезпечення сина безпечним місцем проживання, у зв`язку з чим вирішила відвести його у Закарпатську область до знайомих. Планувалось, що після роботи власним автотранспортом позивач разом з сином, своєю родичкою з малолітньою дитиною, виїдуть з міста Тернопіль, за ніч встигнуть розмістити дітей, а до ранку наступного дня позивач повернеться на роботу.

01.03.2022 про намір виїзду у позаробочий час за межі Тернопільської області позивач доповіла керівнику Тернопільської обласної прокуратури та безпосередньому керівнику.

01.03.2022 позивач разом із сином та родичами виїхала у напрямку Закарпатської області. Близько 00 години 02.03.2022 позивач зрозуміла, що дітей не вдасться поселити у заплановану місці.

Оскільки її родичці, яка приїхала на Закарпаття разом з позивачем, запропонували житло та прихисток у Республіці Польща, то екстрено прийнято рішення про виїзд до цієї країни.

За таких обставин позивач не мала можливості повідомити про свій виїзд в іноземну державу та пройти відповідний інструктаж.

02.03.2022 Позивач перетнула кордон України з Республікою Угорщина та направилась до Республіки Польща.

Поселивши сина та членів родини в Республіці Польща, 06.03.2022 позивач повернулась в Україну через пункт пропуску «Гребенне - Рава-Руська».

Вважає, що такі дії вчиняла в умовах крайньої необхідності, оскільки на початку березня 2022 року через військову агресію російської федерації існувала реальна загроза для життя та здоров`я її малолітнього сина. Небезпека була наявною і дійсною хоча б тому, що воєнний стан був оголошений на всій території України. Спосіб усунення небезпеки для сина, вибраний позивачем, був найбільш оптимальним.

Скасування допуску до державної таємниці потягнуло негативні наслідки для позивача, оскільки її двічі переведено на інші тимчасово вакантні посади, не віднесені до номенклатури посад працівників Тернопільської обласної прокуратури, перебування на яких не потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці.

Крім того, апелянт вважає, що оскаржене рішення не відповідає вимогам закону, оскільки відповідач:

- перебрав на себе функції відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, та встановив у діяннях Позивача склад дисциплінарного проступку;

- неправильно оцінив фактичні підстави для притягнення позивача до відповідальності.

Тому, вважає, що судом першої інстанції неправильно оцінені ці обставини, що призвело до хибних висновків, що не відповідають обставинам справи.

Видачі оскаржуваного розпорядження передував висновок начальника сектору охорони державної таємниці УСБУ в Тернопільській області «Про скасування допуску до державної таємниці ОСОБА_1 » № 69/26-2670дск від 18.04.2022. Висновком запропоновано скасувати допуск до держаної таємниці Позивачу через невиконання нею обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка їй довірена або довірялась раніше.

Відповідач дійшов висновку, що позивач порушила взяте на себе зобов`язання у зв`язку з допуском до державної таємниці, визначене статтею 28 Закону України «Про державну таємницю» та пунктом 696 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 939 від 18.12.2013, а тому 18.04.2022 видав оскаржуване розпорядження.

Оскаржене розпорядження начальника Управління СБУ в Тернопільській області № 37д від 18.04.2022 видано на підставі частини 2 статті 26 та пункту 3 частини 2 статті 23 Закону України «Про державну таємницю».

Частина 2 статті 26 згаданого Закону передбачає, що скасування раніше наданого допуску до державної таємниці здійснюється органами Служби безпеки України у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 Закону України «Про державну таємницю».

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 23 Закону України «Про державну таємницю» у наданні допуску до державної таємниці може бути відмовлено у разі невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше.

Тобто, цими нормами передбачений захід впливу (санкція) за порушення законодавства у вигляді скасування раніше наданого допуску до державної таємниці.

У даному випадку, застосування такої санкції призвело ще й до неможливості подальшого перебування Позивача на займаній посаді в Тернопільській обласній прокуратурі.

Стаття 39 Закону України «Про державну таємницю» передбачає випадки, коли громадяни несуть відповідальність за порушення законодавства про державну таємницю.

Зокрема в десятому абзаці частини 1 цієї статті передбачена відповідальність громадянина, винного у порушенні встановленого законодавством режиму секретності та невиконанні обов`язків щодо збереження державної таємниці.

Саме за такий вид порушення позивач позбавлена допуску до державної таємниці.

Ці норми беззаперечно свідчать, що законодавець передбачив юридичну відповідальність за порушення встановленого режиму секретності та невиконання обов`язків щодо збереження держтаємниці.

Юридична відповідальність - це різновид соціальної відповідальності, який закріплений у законодавстві і забезпечуваний державою юридичний обов`язок правопорушника пізнати примусового позбавлення певних цінностей, що йому належать. Іншими словами, це застосування до винної особи примусових заходів за вчинене правопорушення.

Єдиною підставою юридичної відповідальності є вчинення особою правопорушення за умови наявності правової (договірно-правової) норми, що встановлює міру відповідальності за нього.

Підстави юридичної відповідальності - це сукупність обставин, наявність яких робить юридичну відповідальність можливою і необхідною. Відсутність сукупності таких обставин виключає таку відповідальність.

Нормативною підставою юридичної відповідальності є наявність норми права, що прямо передбачає склад правопорушення. У нашому випадку - це десятий абзац частини 1 статті 39 Закону України «Про державну таємницю».

Фактична підстава юридичної відповідальності - це склад правопорушення.

Тобто, для застосування санкції, при наявності нормативної підстави юридичної відповідальності, Відповідач мав встановити склад правопорушення та відсутність підстав для звільнення від відповідальності.

Для цього необхідно з`ясувати, до якого із видів юридичної відповідальності відноситься цей випадок.

Саме класифікація юридичної відповідальності надає можливість дослідити останню як складний, системний і багатофункціональний інститут, з`ясувати місце юридичної відповідальності в системі соціальної відповідальності, охарактеризувати особливості певних різновидів та обґрунтувати критерії поділу відповідальності у сфері права на види.

Частина 1 статті 39 Закону України «Про державну таємницю» передбачає, що посадові особи та громадяни, винні у такому порушенні, несуть дисциплінарну, адміністративну та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Цей перелік видів відповідальності є вичерпний: дисциплінарна, адміністративна та кримінальна.

Оскільки, вона не притягнута ні до кримінальної ні до адміністративної відповідальності, то вважає, що оскаржуване розпорядження є формою притягнення її до спеціальної дисциплінарної відповідальності.

Тому, помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що позбавлення допуску до державної таємниці є спеціальною відповідальністю за порушення законодавства у сфері охорони такої таємниці.

При цьому, зазначає, що спеціальним законом, яким врегульовано проходження служби в органах прокуратури, є Закон України «Про прокуратуру», який прийнятий пізніше від Закону України «Про державну таємницю».

Підстави для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності визначенні у статті 43 Закону України «Про прокуратуру». Будь-яких процедур притягнення прокурора до «спеціальної», тобто відмінної від дисциплінарної, відповідальності цей Закон не передбачає.

Закон України «Про прокуратуру» не передбачає можливості встановлювати будь-яким іншим органом, у тому числі й СБУ, складу дисциплінарного правопорушення у діяннях прокурора та притягувати його до дисциплінарної відповідальності.

У будь-якому випадку застосувати до позивача «спеціальний вид відповідальності» на її думку можливо лише після того, як відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, прийняв би рішення про накладення на неї дисциплінарного стягнення, при чому - певного виду.

Законом України «Про прокуратуру» накладення додаткового дисциплінарного стягнення не передбачено.

Однак, позивача позбавили допуску до державної таємниці без будь-якого рішення такого органу.

Навіть якщо погодитись з судом першої інстанції, що позбавлення допуску до державної таємниці, є спеціальною відповідальність, то все рівно вона настає лише за винні діяння.

Існування дисциплінарної чи іншої спеціальної відповідальності, як різновиду юридичної відповідальності, зумовлено рядом об`єктивних і суб`єктивних передумов. Об`єктивні полягають у тому, що відповідальність можлива лише за умови попереднього пред`явлення до поведінки працівника певних вимог, які закріплені в нормах права та визначають певні межі поведінки. Суб`єктивною передумовою відповідальності є свобода волі людини. Для притягнення до відповідальності особи необхідно встановити, що вона порушила норму, маючи при цьому свободу волі у виборі того чи іншого варіанта поведінки, тобто діяти так, як це встановлено правилами, або порушувати їх.

Підставою притягнення до відповідальності є проступок, у тому числі дисциплінарний, який визначається як винне, протиправне здійснення повноважень чи невиконання трудових обов`язків особою, яка перебуває в трудових правовідносинах із конкретним підприємством, установою, організацією.

Склад будь-якого проступку, у тому числі дисциплінарного, включає чотири елементи: суб`єкт, суб`єктивна сторона, об`єкт, об`єктивна сторона.

Суб`єктивна сторона проступку виражається в психічному ставленні порушника трудової дисципліни до своєї протиправної поведінки. Для визнання протиправної поведінки працівника правопорушенням необхідно встановити наявність його вини, яка класично поділяється на умисел та необережність.

Вина є складовою проступку й містить у собі два моменти: інтелектуальний та вольовий. Інтелектуальний - характеризує усвідомлення особою протиправності вчинюваного проступку та настання шкідливих результатів. Натомість вольовий критерій виражається у бажанні досягти настання протиправних наслідків. Від поєднання інтелектуального та вольового моментів залежать дві форми вини порушника дисципліни, які мають свої різновиди: умисел (прямий і непрямий) та необережність (легковажність і самовпевненість). Проступок визнається вчиненим з умислом тоді, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала їх шкідливі наслідки й бажала (за прямого умислу) або свідомо припускала їх настання (за непрямого умислу). Проступок визнається вчиненим через необережність, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (за легковажності), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна й могла їх передбачити (за самовпевненості). Усвідомлення працівником протиправності своїх діянь є необхідним для встановлення його вини. Якщо працівник знає, що діяння протиправне і вчиняє його, він є винним.

Описані діяння вчиненні Позивачем в умовах крайньої необхідності, оскільки на початку березня 2022 року через військову агресію російської федерації існувала реальна загроза для життя та здоров`я її малолітнього сина. Небезпека була наявною і дійсною хоча б тому, що воєнний стан був оголошений на всій території України. Спосіб усунення небезпеки для сина, вибраний Позивачем, був найбільш оптимальним.

За таких обставин відсутня суб`єктивна сторона дисциплінарного проступку.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що Розпорядженням Управління Служби безпеки України в Тернопільській області №37/д від 18.04.2022 «Щодо скасування допуску до державної таємниці», відповідно до вимог ч.2 ст.26 та п.3 ч.2 ст. 23 Закону України «Про державну таємницю», ОСОБА_1 , прокурору відділу міжнародно-правового співробітництва Тернопільської обласної прокуратури, скасовано допуск до державної таємниці.

Підставою для прийняття вказаного Розпорядження зазначено Висновок про скасування допуску до державної таємниці ОСОБА_1 №69/26-2670 дск від 18.04.2022, згідно якого з урахуванням ч.2 ст.26 та п.3 ч.2 ст. 23 Закону України «Про державну таємницю», пропонується: у зв`язку із невиконанням обов`язків щодо збереження державної таємниці, скасувати допуск до державної таємниці ОСОБА_1 ; підготувати проект розпорядження УСБУ в Тернопільській області про скасування допуску до державної таємниці ОСОБА_1 ; після видання розпорядження надіслати на адресу Тернопільської обласної прокуратури повідомлення про скасування ОСОБА_1 допуску до державної таємниці.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 1 Закону України від 21.01.94 №3855-XII «Про державну таємницю» (далі - Закон № 3855-XII) державна таємниця (далі також - секретна інформація) - вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою; допуск до державної таємниці - оформлення права громадянина на доступ до секретної інформації.

Частиною першою статті 3 Закону № 3855-XII передбачено, що дія цього Закону поширюється на органи законодавчої, виконавчої та судової влади, органи прокуратури України, інші державні органи, Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації усіх форм власності, об`єднання громадян, що провадять діяльність, пов`язану з державною таємницею, громадян України, іноземців та осіб без громадянства, яким у встановленому порядку наданий доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 3855-XII віднесення інформації до державної таємниці здійснюється мотивованим рішенням державного експерта з питань таємниць за його власною ініціативою, за зверненням керівників відповідних державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій чи громадян.

Звід відомостей, що становлять державну таємницю, формує Служба безпеки України на підставі рішень державних експертів з питань таємниць. Зазначений Звід та зміни до нього набирають чинності з моменту опублікування в офіційних виданнях України (частина перша статті 12 Закону № 3855-XII).

Приписами статті 22 Закону № 3855-XII передбачено, що залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці, зокрема, форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно»; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «цілком таємно» та «таємно»; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності «таємно».

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 23 Закону № 3855-XII у наданні допуску до державної таємниці може бути відмовлено також у разі, зокрема, невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону № 3855-XII скасування раніше наданого допуску до державної таємниці здійснюється органами Служби безпеки України у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або після припинення громадянином діяльності, у зв`язку з якою йому було надано допуск, втрати ним громадянства або визнання його недієздатним на підставі інформації, здобутої органами Служби безпеки України або отриманої від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

Приписами статті 28 Закону № 3855-XII передбачено, що громадянин, якому надано допуск до державної таємниці, зобов`язаний, зокрема: повідомляти посадових осіб, які надали йому доступ до державної таємниці, та відповідні режимно-секретні органи про виникнення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або інших обставин, що перешкоджають збереженню довіреної йому державної таємниці, а також повідомляти у письмовій формі про свій виїзд з України.

Крім цього, пунктом 696 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах і організаціях», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 939 від 18.12.2013 (далі - Порядок), перед виїздом до іноземної держави у приватних справах громадянин, якому надано допуск до державної таємниці, зобов`язаний письмово повідомити про це посадовій особі, яка надала йому доступ до державної таємниці, а також РСО за місцем зберігання його картки обліку за формою згідно з додатком 6. У такому разі інструктаж громадянина з питань охорони державної таємниці проводить начальник РСО. Керівники підприємств, установ, організацій письмово повідомляють про запланований виїзд до іноземної держави керівнику підприємства, установи, організації вищого рівня, який має спеціальний дозвіл, або замовнику секретних робіт, а також РСО за місцем зберігання їх карток обліку за формою згідно з додатком 6.

Пунктом 697 зазначеного Порядку встановлено, що відомості про виїзд до іноземної держави громадян, яким надано допуск до державної таємниці, у приватних справах та у службові відрядження реєструються РСО в журналі обліку виїздів за кордон працівників, яким надано допуск до державної таємниці.

Згідно з пунктом 698 Порядку працівниками підприємств, установ, організацій після їх повернення із закордонних службових відряджень або приватних поїздок до іноземних держав начальники РСО проводять співбесіди з метою з`ясування питань щодо наявності чи відсутності обставин, що могли створити передумови для витоку секретної інформації під час перебування за кордоном, фактів необґрунтованої заінтересованості з боку іноземців секретною інформацією.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правильно вважав, що особа, якій в установленому порядку було надано допуск до державної таємниці, зобов`язана відповідно до вимог Закону України «Про державну таємницю» та Порядку дотримуватись виконання обов`язків, покладених на неї у зв`язку з допуском і доступом до державної таємниці, вживати заходи щодо забезпечення охорони державної таємниці, в тому числі при виїзді за межі України. А невиконанням громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше, є порушенням відповідною особою будь-якого обов`язку, перелік яких визначений в статті 28 Закону України «Про державну таємницю», зокрема, щодо повідомлення в письмовій формі посадових осіб, які надали їй доступ до державної таємниці, та відповідні режимно-секретні органи про свій виїзд з України.

У даній спірній ситуації, судом першої інстанції з`ясовано, що позивач є особою, якій надано допуск до державної таємниці. 16.08.2016 ОСОБА_1 підписано Зобов`язання громадянина України у зв`язку з допуском до державної таємниці. При цьому, позивач була поінформована про відповідальність за порушення законодавства у сфері охорони державної таємниці. ОСОБА_1 даним зобов`язанням дала згоду на обмеження її прав відповідно до ст. 29 Закону України «Про державну таємницю», в тому числі зобов`язання повідомляти режимно-секретним органам про свій виїзд з України.

Згідно Витягу з Інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система АРКАН) за №69/26-2474 від 04.04.2022, в ІТС наявна інформація щодо перетинання державного кордону України позивачем (виїзд за кордон 02.03.2022 о 01:07 год та повернення в Україну 06.03.2022 о 18:07 год.).

При цьому, позивач визнала, факт виїзду за кордон без письмового повідомлення керівника Тернопільської обласної прокуратури, без повідомлення режимно-секретного органу Тернопільської обласної прокуратури, без проходження відповідного інструктажу в РСО, без запису у журналі обліку виїздів за кордон працівників, яким надано допуск до державної таємниці, а отже у такий спосіб порушила взяте на себе зобов`язання громадянина України у зв`язку з допуском до державної таємниці, визначене статтю 28 Закону України «Про державну таємницю» та пунктом 696 Порядку.

З урахуванням встановленого вище, суд першої інстанції правильно вважав, що невиконання обов`язків щодо збереження державної таємниці є підставою для скасування допуску до державної таємниці.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сам факт вчинення вказаних дій, є достатньою та бузумовною підставою для скасування допуску до державної таємниці

Крім того, суд правильно врахував, і висновки Верховного Суду, що викладені в постановах від 23.12.2020 у справі №420/7243/19, від 23.04.2020 у справі №814/2850/17, згідно з якими невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо збереження державної таємниці повинно мати наслідки, у першу чергу, вирішення питання про скасування особі, яка допустила такі дії чи бездіяльність, раніше наданого допуску до державної таємниці, та лише в другу чергу в залежності від тяжкості вчиненого - вирішення питання щодо притягнення до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності зазначеної особи.

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції вважає зайвим надання оцінки твердженням апелянта про наявність чи відсутність в діях позивачки складу проступку та доводам про те, що зазначені вище дії вона вчинила в умовах крайньої необхідності для забезпечення неповнолітньому сину безпечних умов проживання під час воєнного стану. А введення воєнного стану в Україні не звільняє від зобов`язання позивача дотримуватися вимог Закону України «Про державну таємницю».

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що, встановивши факт порушення позивачем взятого на себе зобов`язання громадянина України у зв`язку з допуском до державної таємниці, визначеного статтею 28 Закону України «Про державну таємницю» та пунктом 696 Порядку, відповідач, скасовуючи допуск до державної таємниці, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а відтак підстав для задоволення позову не має. .

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року по справі №500/2287/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді О.М. Гінда

В.В. Ніколін

повний текст складено 12.04.2023