Справа № 320/436/23
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2023-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/436/23 Суддя першої інстанції: Леонтович А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2023 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - Відповідач, ГУ НП в Київській області) про:

- визнання протиправними дій ГУ НП в Київській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язання ГУ НП в Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 38 208,52 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15.02.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спір про належні до виплати при звільненні суми виник більш ніж через два роки після звільнення, то у спірних правовідносинах не настало передбачених ч. 2 ст. 117 КЗпП України умов для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того суд підкреслив, що під час остаточного розрахунку Позивачем не ставилося питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його повністю та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду із цим позовом, суд не надав можливості Позивачу усунути недоліки позовної заяви шляхом заявлення клопотання про поновлення такого строку, по-друге, суд не врахував, що непроведення з вини роботодавця виплати всіх належних при звільненні сум є підставою для виплати середнього заробітку за весь час такої затримки, по-третє, оскаржуваним рішенням суд допустив порушення прав Позивача на справедливий судовий розгляд.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2023 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 31.03.2023.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ НП в Київській області просить відмовити в її задоволенні у повному обсязі та залишити без змін рішення суду першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що нарахування та виплата одноразової грошової допомоги здійснена Позивачу у межах встановлених чинним законодавством строків, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Крім того, підкреслює, що погоджується з позицією суду першої інстанції про неможливість поширення на спірні правовідносини положень ст. 117 КЗпП України з огляду на те, що спір про належні до виплати при звільненні суми коштів виник більш ніж через два роки з моменту звільнення.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2023 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції України та наказом ГУ НП в Київській області від 26.02.2021 №31 о/с звільнено із служби у поліції на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 9).

Із змісту довідки ГУ НП в Київській області від 22.07.2022 №297 про суми грошового забезпечення та інших виплат, нараховані та виплачені ОСОБА_1 за період з 07.11.2015 по день звільнення включно вбачається, що у травні 2021 року Позивачу виплачену одноразову грошову допомогу у розмірі 120 518,79 грн (а.с. 10-11). Ці обставини підтверджуються й випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 (а.с. 12).

На підставі встановлених вище обставин, проаналізувавши приписи ст. ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 1, 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України; тут і надалі у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), а також врахувавши ряд правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки спір про належні при звільнені суми виник більш ніж через два роки після звільнення, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 117 КЗпП України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Згідно ст. 102 Закону України «Про Національну поліцію» пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби передбачена ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Проте, указаним законом не врегульовано питання щодо порядку та строків проведення повного грошового розрахунку при звільненні.

У свою чергу, наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.

Відповідно до п. 3 розд. І Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно п. 8 розд. VI Порядку №260 одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські.

При цьому колегія суддів зазначає, що у цьому випадку необхідно керуватися саме Порядком № 260, оскільки саме його норми визначають кінцевий термін здійснення виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, а відтак, враховуючи їх спеціальний характер, мають пріоритет над визначеними у ст. 116 КЗпП України загальними строками. На ці обставини обґрунтовано звернуло увагу ГУ НП в Київській області у відзиві на апеляційну скаргу.

Поряд з цим, розглядаючи цей спір по суті, суд першої інстанції не врахував такого.

За характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому згідно ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.

Строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.02.2021 у справі №240/532/20.

Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується Позивачем і наголошується Відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, дата, з якої ОСОБА_1 повинен був дізнатися про порушення своїх прав, є дата проведення з ним розрахунку - 31.05.2021.

Колегія суддів, з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.09.2020 у справі №420/5945/19, вважає за необхідне звернути увагу на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками.

Як було зазначено вище, за загальним правилом, визначеним у статті 122 КАС України, перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення. Водночас, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №340/1019/19).

Відтак, на переконання судової колегії, отримання Позивачем листа Відповідача від 29.09.2022 №29/М-148щ (а.с. 14-15) у відповідь на адвокатський запит представника ОСОБА_1 - адвоката Євгенії Міхеєвої від 31.08.2022 (а.с. 13), не змінює момент, з якого Позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у цьому випадку, оскільки такі дії Позивач почав вчиняти більш ніж через рік з моменту отримання одноразової грошової допомоги при звільненні 31.05.2021.

Судовою колегією враховується, що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №160/6430/20.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000, пункт 33).

Як було підкреслено вище, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Разом з тим, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду, окрім посилання на те, що про порушення своїх прав останній дізнався із змісту листа Відповідача від 29.09.2022.

Таким чином, при зверненні 12.01.2023 до суду з цим позовом ОСОБА_1 пропущено місячний строк, передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України, а тому позовні вимоги підлягають залишенню без розгляду, що було залишено поза увагою суду першої інстанції внаслідок ненадання оцінки доводам Позивача про дотримання останнім строку звернення до суду із цим позовом (стор. 8 позовної заяви).

За таких обставин Київський окружний адміністративний суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо дотримання таких строків та, як наслідок, неправильне вирішення справи.

Поряд з іншим у площині мотивів апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вважає звернути увагу на помилкове застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин позиції Верховного Суду, висловленої у постановах від 28.11.2022 у справі №380/693/20 та від 04.12.2019 у справі №825/742/16. Так, у цих справах суд касаційної інстанції сформулював висновок про неможливість застосування норм ч. 2 ст. 117 КЗпП України у випадку тривалої відсутності у звільненого працівника спору щодо невиплачених чи виплачених не у повному обсязі при звільненні сум. У справі, рішення в якій є предметом апеляційного перегляду, відсутній спір щодо правильності нарахованих/ненарахованих при звільненні сум, а відтак спірним у ній не є питання поширення на правовідносини положень ч. 2 ст. 117 КЗпП України, що помилково було залишено поза увагою Київського окружного адміністративного суду.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, помилково вирішивши по суті спір, позовні вимоги щодо якого підлягали залишенню без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених 240 цього Кодексу.

Приписи п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України визначають, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу, зміст яких зазначено вище.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із залишенням позовної заяви без розгляду.

Керуючись ст. ст. 123, 240, 242-244, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року - скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 12 квітня 2023 року.