Справа № 260/2238/22
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2238/22 пров. № А/857/3179/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ніколіна В.В., Гінди О.М.,

за участю секретаря судового засідання Рибачука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року (головуючий суддя Калинич Я. М., м. Ужгород, повний текст складено 10.11.2022 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області в якому просила визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 27.05.2022 року №92о/с в частині звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , психолога сектору психологічного забезпечення управління кадрового забезпечення ГУНП в Закарпатській області в званні старшого лейтенанта поліції; поновити її на посаді психолога сектору психологічного забезпечення управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Закарпатській області в званні старшого лейтенанта поліції; стягнути з відповідача на її користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області по особовому складу №92о/с від 27.05.2022 року про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на посаді психолога сектору психологічного забезпечення управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з 04 червня 2022 року. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 143385,00 (сто сорок три тисячі триста вісімдесят п`ять гривень 00 коп.) грн. з відповідними відрахуваннями, встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Допущено до негайного виконання судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 28677,00 (двадцять вісім тисяч шістсот сімдесят сім гривень 00 коп.) грн. з відповідними відрахуваннями, встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року виправлено описку (технічну помилку), не змінюючи при цьому змісту у повному тексті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі №260/2238/22, викладено абзац четвертий та п`ятий резолютивної частини таким чином: « 4. Стягнути з Головного управління Національної поліції у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 57924,00 (п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот двадцять чотири гривні 00 коп.) грн. з відповідними відрахуваннями, встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

5. Допустити до негайного виконання судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 11777,79 (одинадцять тисяч сімсот сімдесят сім гривень 79 коп.) грн. з відповідними відрахуваннями, встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів.»

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції у Закарпатській області оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що судом порушено норми матеріального права, тому просить скасувати таке та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що Наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області №92 о/с від 27.05.2022 відповідно до частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за п.7 (за власним бажанням) старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 психолога сектору психологічного забезпечення управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, з 03 червня 2022 року. Підстава видачі зазначеного наказу є рапорт ОСОБА_1 , від 17.05.2022.

У рапорті про звільнення ОСОБА_1 від 17.05.2022 позивачем особисто зазначено дату звільнення 03.06.2022. Вказаний рапорт було отримано та зареєстровано ГУНП в Закарпатській області 17.05.2022.

Що стосується доданих позивачкою копій рапортів від 27.05.2022 та 01.06.2022 про залишення без розгляду рапорту від 17.05.2022 про звільнення, то апелянт зазначає, що ці рапорти ОСОБА_1 , подано вже після видання наказу про звільнення, а тому такі рапорти не підлягали реалізації (копії рапорту від 01.06.2022 та рапорту від 27.05.2022 (з листком резолюції).

Апелянт зазначає, що листом УКЗ ГУНП в Закарпатській області від 09.06.2022 №590/106/2-2022 позивачку повідомлено, що її звернення від 27.05.2022 (вхідний УКЗ ГУНП №Ф-468 від 30.05.2022) та від 01.06.2022 щодо залишення без розгляду поданого рапорту на звільнення зі служби з поліції розглянуто. Згідно зазначеного листа заявницю повідомлено, що наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області № 92 о/с від 27.05.2022 з 03 червня 2022 року її звільнено зі служби в поліції у відповідності до частин статті 77 Закону України Про Національну поліцію» за п.7 (за власним бажанням відповідно до поданого рапорту від 17.05.2022 та запропоновано за бажанням прийняти участь у відборі на службу до Національної поліції на загальних підставах, відповідно до вимог ст.ст. 47-58 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до ч.1 ст.17 Закон України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року №580-УІІІ (далі - Закон України № 580-УІІІ) поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до ст. 48 Закон України № 580-УІІ призначення та звільнення з посади поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених в статті 47 цього Закону.

Пунктом 7 ч. 1 ст.77 Закон України № 580-УІІ передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 77 Закон України № 580-УІІ днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Апелянт також звертає увагу, що згідно пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України № 580-УІІ, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114 (далі Положення №114), визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Пункт 68 Положення №114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Отже, згідно змісту пункту 68 Положення №114, особи мають право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк, до закінчення трьох місячного строку попередження.

Згідно правової позиції Верховного Суду, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Також, звертає увагу суду, що правова позиція Верховного Суду щодо розгляду судових про звільнення зі служби за власним бажання вже склалась, позиція суду описана згідно постанови від 24.01.2019 (справа №817/981/17), постанови від 05.12.2019 (справа №804/4564/17) та постанова від 05.20.2020 (справа №819/744/16).

Враховуючи наведене, Верховним Судом визначено, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського. Крім того, Верховний суд вважає правомірним звільнення працівників у строки (дату) зазначені самим працівником згідно рапорту про звільнення, який погоджений уповноваженим органом. Верховний Суд погодився з позицією, що позивача відповідно до норм Положення №114 не позбавлено права відкликати свій рапорт про звільнення до внесення відповідного наказу про звільнення (постанова від 05.12.2019 справа № 804/4564/17).

Висновок суду, згідно оскаржуваного рішення, та підстава для задоволення позову та скасування наказу ГУНП в Закарпатській області № 92о/с від 27.05.2022 є посилання на правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24.06.2014 у справі №21-241а14, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Отже, суд прийшов до висновку «що вказаний рапорт від 17.05.2022 хоч і містить дату звільнення, однак і після такого позивач вправі протягом трьох місяців подати рапорт про відкликання свого рапорту про звільнення, що в даному випадку останньою і зроблено. А покликання відповідача на те, що подання позивачем рапортів на відкликання свого рапорту про звільнення відбулося вже після видання наказу про звільнення не відповідає дійсним матеріалам справи, так як долучено відповідачем докази про реєстрацію рапорту про продовження служби позивачем 27.05.2022 року за реєстр.інд.№Ф-63о/с.»

Звертає увагу, що рапорт про відкликання рапорту від 17.05.2022 позивачка надіслала поштовим зв`язком 27.05.2022 року, яку сектор документального забезпечення ГУНГІ в Закарпатській області отримано 27.05.2022, до управління кадрового забезпечення ГУНП в Закарпатській області та безпосередньо до кадровика даний документ надійшов 30.05.2022, тоді як, наказ ГУНГІ в Закарпатській області № 92о/с від 27.05.2022 про звільнення вже був підписаний та зареєстрований.

Враховуючи наведене, позиція суду та позивача, що рішення поліцейського про звільнення зі служби може в будь-яку годину змінюватись від настрою та не регламентується жодними правилами та навіть такими об`єктивними причинами, як для реалізації та прийняття рішення у великій та централізованій структурі потрібний значний проміжок часу для підготовки та обробки документів.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 грудня 2018 року ОСОБА_1 була прийнята на службу в Головне управління Національної поліції в Закарпатські області.

17 травня 2022 року позивачем подано рапорт на ім`я начальника ГУНП в Закарпатській області, в якому просила звільнити її зі служби в поліції за власним бажанням відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» з 03 червня 2022 року.

27 травня 2022 року позивачем скеровано рапорт в ГУНП в Закарпатській області, в якому просила рапорт про звільнення від 17 травня 2022 року залишити без розгляду.

01 червня 2022 року позивач повторно подала рапорт, яким просила не реалізовувати рапорт від 17 травня 2022 року, в якому вказала про намір продовжити службу на займаній посаді.

Наказом ГУНП в Закарпатській області за №92 о/с від 27.05.2022 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з посади психолога сектору психологічного забезпечення управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з 03 червня 2022 року відповідно до п.7 (за власним бажанням) ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що згідно з частиною першої статті 60 Закону України №580-VІІІ проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частин 1, 3 та 4 статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга та третя статті 77 Закону №580-VIII).

Оскільки згідно з пунктом 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону, то суд першої інстанції підставно врахував, при постановлення рішення ту обставину, що порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки також визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі - Положення №114).

За приписами пунктів 10, 21 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. Особи рядового і начальницького складу зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

У відповідності до підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Пунктом 68 Положення №114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Згідно пункту 70 Положення №114 звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ; осіб вищого начальницького складу - відповідно до законодавства.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно вважав, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII. При цьому порядок звільнення з цієї підстави визначений підпунктом «ж» пункту 64 та пунктом 68 Положення №114, згідно якого, про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт.

Суд першої інстанції при цьому вірно врахував, що Верховний Суд України у постанові від 24.06.2014 у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Таку ж правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд, зокрема у постановах від 05.02.2020 у справі №819/744/16, від 09.02.2021 у справі №826/10404/16, від 11.08.2021 у справі №826/7075/16.

З урахуванням вказаного вище, суд правильно вважав, що до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Як уже зазначалось вище позивача звільнили (відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII) на підставі її рапорту від 17.05.2022. Враховуючи зміст положень підпункту «ж» пункту 64 та пункту 68 Положення №114, суд підставно вважав, що службовець може бути звільнений:

- за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, про що він зобов`язаний повідомити прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення;

- за взаємною домовленістю службовця із суб`єктом призначення ( тобто за угодою сторін) до закінчення вказаного тримісячного строку, передбаченого пунктом 68 Положення №114.

Наведені положення кореспондуються із приписами частини першої статті 36 КЗпП України згідно з пунктом якої однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Особливість підстави припинення трудового договору за угодою сторін полягає в тому, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в певно обумовлений строк.

За угодою сторін безстроковий трудовий договір може бути припинено в будь-який строк, щодо якого працівник і роботодавець досягли домовленості.

Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність чіткої узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника з такої підстави, як угода сторін.

У частині 1 п.8 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 зазначається, що при домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (який кореспондуються із приписами частини другої статті 86 Закону № 889) договір припиняється у строк, визначений сторонами.

Відповідно до постанов Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справ №826/20454/16, від 09.10.2019 по справі №804/9394/14 визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню державного службовця щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України (положення якого кореспондуються із приписами частини другої ст.86 Закону №889).

Відсутність належного волевиявлення не дає підстав уважати наявність наміру службовця звільнитися саме за угодою сторін, а сама лише згода суб`єкта призначення задовольнити заяву службовця про звільнення не означає наявності угоди про припинення служби саме з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 26.10.2016 у справі № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) сформулював підхід до розгляду трудових спорів щодо застосування цієї норми та вказав, що суди при вирішенні таких спорів повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі №640/18748/19 зауважив, якщо державний службовець подає письмову заяву про звільнення за цією підставою, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін i бажану дату звільнення, яка може співпадати з датою подачі заяви. Своєю чергою, суб`єкт призначення, розглядаючи цю заяву вирішує чи погоджуватися на таку пропозицію чи ні. Саме у цьому і полягає процедура досягнення згоди між сторонами, коли державний службовець і суб`єкт призначення спільно вирішують коли і як звільнитися державному службовцю.

Зазначений вище рапорт позивача від 17.05.2022 хоч і містить дату звільнення, однак це не позбавило права позивача, у даних спірних правовідносинах, подати рапорти про відкликання свого рапорту про звільнення, що останньою і зроблено. Відтак, покликання відповідача на те, що подання позивачем рапортів на відкликання свого рапорту про звільнення відбулося вже після видання наказу про звільнення не заслуговують на увагу.

При цьому, суд першої інстанції зауважив, що вказаний рапорт містить прохання позивача звільнити її зі служби за власним бажанням, що в свою чергу відповідає положенню підпункту «ж» пункту 64 Положення №114, який передбачає звільнення позивача зі служби за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, про що вона була зобов`язана повідомити прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення. Такі причини позивачем не наведено.

Як уже згадувалось вище, 27.05.2022 та 01.06.2022 позивачем подано рапорти щодо продовження служби в ГУ НП в Закарпатській області, в яких остання просила відповідача не розглядати поданий рапорт про звільнення від 17.05.2022.

З огляду на наявність законодавчого припису п.68 Положення 114 до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. Подано було рапорти позивачем про продовження служби 27.05.2022 року та 01.06.2022 року, тобто до дати 03.06.2022 (дати звільнення), про яку йдеться у рапорті від 17.05.2022 року.

З врахуванням як правових позицій Верховного Суду так і з аналізу Положення 114 суд першої інстанції правильно вважав, що у позивача є право відкликати рапорт про звільнення до завершення тримісячного строку звільнення.

За таких обставин, обґрунтованим є висновок суд, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 27.05.2022 року №92 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 , старшого лейтенанта поліції, психолога сектору психологічного забезпечення управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, зі служби в поліції підлягає задоволенню.

Також, судом першої інстанції правильно враховано, що відповідно до положень ч. 1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з абзацом другим п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, останнім днем роботи вважається день звільнення.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 24 Положення №114 встановлено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Оскільки останній день служби в поліції позивача був 03.06.2022, то відповідно поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції у спеціальному званні «старший лейтенант поліції» та на посаді психолога сектору психологічного забезпечення управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Закарпатській області підлягає задоволенню з 04.06.2022 року. Також підлягає стягненню грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, за період з 04.03.2022 року по дату винесення судом рішення 31.10.2022 року.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом, з урахуванням виправленої описки, вірно розраховано середній заробіток, що підлягав стягненню за час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 260/2238/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді О.М. Гінда

В.В. Ніколін

повний текст складено 12.04.2023

Дата