Справа № 420/2713/23
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2713/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 26.01.2023 № 48 про відмову в переведенні на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» на підставі заяви № 97 від 20.01.2023 ОСОБА_1 , прийняте за результатом розгляду моєї, ОСОБА_1 заяви від 20.01.2023 до Відділу обслуговування громадян № 1 (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про призначення/переведення(перерахунок) пенсії по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області з 20.01.2023 призначити/перевести(перерахувати), здійснити нарахування та виплату мені, ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» у розмірі 60 відсотків суми заробітної плати, зазначеної в довідках Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 18.01.2023 10-Ф про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) та про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби, виданих мені, ОСОБА_1 за формами, затвердженими постановою правління Пенсійного фонду України від 17.01.2017 № 1-3 «Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08.02.2017 № 180/30048.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є особою з інвалідністю другої групи та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 12 ААБ №245460, виданою 21.08.2019 Обласною медико-соціальною експертною комісією № 2, та пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 (серії НОМЕР_2 ), виданим 02.10.2019 Пенсійним фондом України довічно, засвідчені належним чином копії яких додаються до позовної заяви.

17.01.2023 на підставі наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11.01.2023 № 64-0 ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади головного спеціаліста відділу формування електронних трудових книжок управління інформаційних систем та електронних реєстрів Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за власним бажанням відповідно до частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», що підтверджується записами в моїй трудовій книжці НОМЕР_3 , засвідчена належним чином копія якої додається до позовної заяви.

Станом на день набрання чинності Законом України від 10.12.2015 № 889-УІІІ «Про державну службу», тобто станом на 01.05.2016 я мала стаж державної служби більше двадцяти років, що підтверджується записами в моїй трудовій книжці НОМЕР_3 та частково, починаючи з 1998 року індивідуальними відомостями про мене, як застраховану особу, Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) станом на 30.01.2023, засвідчена належним чином копія яких додається до позовної заяви.

20.01.2023 позивач звернулася до Відділу обслуговування громадян № 1 (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення/переведення(перерахунок) пенсії по інвалідності відповідно до частини 9 статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу», в якій повідомила про своє звільнення з роботи (державної служби) та просила призначити/перевести (перерахувати) ОСОБА_1 пенсію по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 26.01.2023 № 48 відмовлено в переведенні на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» на підставі заяви № 97 від 20.01.2023 року.

Вважаючи такі дії пенсійного органу такими, що звужують її права та законні інтереси, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 10.02.2023 р. відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (відповідно до ст. 262 КАСУ) без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

24.02.2023 року за вх. №ЕП/5995/23 від ГУ ПФУ в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що у спірних правовідносинах Управління діяло з дотриманням норм чинного законодавства України.

27.02.2023 року за вхід. №ЕП/6150/23 від ГУ ПФУ в Кіровоградській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач наголошує на відсутності правових підстав для перерахунку пенсії позивача, оскільки з моменту призначення пенсії останньому відбулась зміна законодавства, яке на час спірних правовідносин не передбачає проведення такого перерахунку.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо трудового стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до трудової книжки серія НОМЕР_3 :

З 14.03.1995 року прийнята на конкурсній основі на посаду інспектора І категорії, прийняла присягу державного службовця та їй присвоєно 15 ранг держслужбовця VII категорії.

09.12.1996 року переведена за конкурсом на посаду головного спеціаліста.

14.03.1997 року присвоєно 14 ранг державного службовця.

14.03.1999 року присвоєно 13 ранг державного службовця.

30.06.2002 року звільнено з посади переводом до управління Пенсійного фонду України згідно ст. 36 п. 5 КЗпПУ у зв`язку з реорганізацією відділу Пенсійного фонду України в управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі.

01.07.2002 року призначена за конкурсом на посаду заступника начальника відділу надходження доходів начальника відділення контрольно-економічної роботи, за по переводу.

01.01.2005 року присвоєно 12 ранг державного службовця.

16.01.2005 року переведена на посаду заступника начальника відділу надходження доходів.

01.01.2007 року присвоєно 11 ранг державного службовця.

03.05.2007 року призначена на посаду начальника відділу по контрольно-перевірочній роботі за нарахуванням та сплатою платежів.

21.02.2014 року переведена на посаду начальника відділу надходження, прогнозування платежів, обліку застрахованих осіб та контрольно-перевірочної роботи.

10.08.2015 року переведена на посаду начальника відділу платежів до пенсійної системи у зв`язку зі змінами в штатному розписі.

01.05.2016 року присвоєно 6 ранг державного службовця.

Згідно з записами №23-№30 ОСОБА_1 продовжувала працювати в органах Пенсійного фонду до 17.01.2023 року та звільнена із займаної посади за власним бажанням відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про державну службу» на підставі наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11.01.2023 року № 64-0.

Щодо встановлення позивачу інвалідності судом встановлено наступне.

18.09.2013 року у період перебування на державній службі ОСОБА_1 за результатом первинного огляду була встановлена третя група інвалідності до 01.10.2014 року, що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 10 ААВ №574380, виданою 18.09.2013 року Обласною медико-соціальною експертною комісією № 2, яка міститися у пенсійній справі.

З 2013 року у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності була призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі 50 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону.

16.09.2014 року у період перебування на державній службі за результатом повторного огляду була встановлена/підтверджена третя група інвалідності до 01.10.2016 року, що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 10 ААВ №739409, виданою 16.09.2014 року Обласною медико-соціальною експертною комісією № 2, яка міститися у пенсійній справі.

28.09.2016 року у період перебування на державній службі позивачу за результатом повторної огляду була встановлена друга група інвалідності до 01.10.2017 року, що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 10 ААВ №807185, виданою 28.09.2016 року Обласною медико-соціальною експертною комісією № 2, яка міститися у пенсійній справі.

З 28.09.2016 року у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності була перерахована пенсія по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі 90 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону.

25.09.2017 року у період перебування на державній службі позивачу за результатом повторного огляду була встановлена/підтверджена друга група інвалідності до 01.10.2019 року, що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 12 ААА №312389, виданою 25.09.2017 року Обласною медико-соціальною експертною комісією № 2, яка міститися у пенсійній справі.

21.08.2019 року у період перебування на державній службі позивачу за результатом повторного огляду була встановлена/підтверджена друга група інвалідності безстроково, що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 12 ААБ №245460, виданою 21.08.2019 року Обласною медико-соціальною експертною комісією № 2, яка міститися у пенсійній справі.

20.01.2023 позивач звернулася до Відділу обслуговування громадян №1 (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення/переведення(перерахунок) пенсії по інвалідності відповідно до частини 9 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ, в якій повідомила про своє звільнення з роботи (державної служби) та просила призначити/перевести (перерахувати) їй, ОСОБА_1 , пенсію по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993року № 3723-ХІІ «Про державну службу».

До поданої до Відділу обслуговування громадян № 1 (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області заяви від 20.01.2023 були додані: трудова книжка НОМЕР_3 , довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 18.01.2023 10-Ф про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця за формами, затвердженими постановою правління Пенсійного фонду України від 17.01.2017 №1-3 «Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08.02.2017 № 180/30048.

Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 26.01.2023 №48 відмовлено в переведенні на пенсію по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» на підставі заяви №97 від 20.01.2023 ОСОБА_1 , та зазначено:

«Пенсії по інвалідності призначаються за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як передбачено статтею 90 Закону № 889-VІІІ.

Враховуючи зазначене, гр.. ОСОБА_1 , в частині заяви про переведення на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», відмовити.»

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч. 2 ст. 19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

01 травня 2016 року набрав чинності Закон України "Про державну службу" №889-VIII від 10 грудня 2015 року.

Згідно Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 889-VIII втратив чинність Закон України "Про державну службу", крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону № 889-VIII.

Відповідно до статті 90 Закону № 889-VІІІ, який набрав чинності з 01.05.2016, встановлено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно із пунктом 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі - Закон № 3723-XII) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VІІІ стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Отже, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Так, згідно з частиною першою статті 37 Закону №3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом 1 частини першої статті 28 Закону №1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Відповідно до ч. 6 статті 37 Закону №3723-XII, пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах.

Водночас, за приписами ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених ч. 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби (…).

Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі (ч. 10 ст. 37 Закону № 3723-XII).

Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі (ч. 12 ст. 37 Закону № 3723-XII).

Як було встановлено судом, стаж позивачки на державній службі до 01.05.2016 року становить понад 20 років, а саме 21 рік 1 місяць та 16 днів і вона є інвалідом ІІ групи.

Відтак, оскільки позивач є інвалідом ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 20 років, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачка має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі ст. 37 Закону № 3723-XII, а тому відповідно наявні правові підстави для переведення позивачки з пенсії по інвалідності, призначеної їй відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону № 3723-XII.

Аналогічний правовий висновок щодо подібних правовідносин викладено в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.03.2021 (у справі № 645/3044/17).

З приводу тверджень представника Головного управління ПФУ в Одеській області, що законодавцем визначено правила, які підлягають застосуванню при призначенні пенсії державним службовцям після 01 травня 2016 року, тобто, на думку відповідача, підлягають застосуванню у сукупності норми, визначені п. 10, 12 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положень» Закону № 889-VIII, і норми, передбачені ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-XII, які визначають умови для призначення пенсії державного службовця, а саме: вік, стаж державного службовця і страховий стаж, то Верховний Суд вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки Закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. При цьому орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми Закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України.

Аналогічний правовий висновок щодо подібних правовідносин викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 (у справі № 822/524/18).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 роз`яснив що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що неоднорідними і загальними» При цьому Конституційний Суд України зазначив, що «загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена». У зв`язку з цим, Конституційний Суд України вважає, що визнання законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина є скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Таким чином, врахування Головним управлінням ПФУ в Кіровоградській області при розгляді заяви позивача від 20.01.2023 року приписів ст. 90 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII, у поєднанні з тим, що на момент звернення позивача про переведення на пенсію за нормами Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. №3723-ХІІ не втратила чинність норма вказаного закону, що гарантує право на призначення пенсії особам, які мають до 01.05.2016 року більше 20 років стужу на посадах державної служби, є скасуванням її права, що порушує норму прямої дії - ст. 22 Конституції України та суперечить вимогам ч. 1 ст. 58 Конституції України, яким передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність.

У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі "Ріс проти Сполученого Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.

Право на призначення та виплати пенсії, підпадає під дію ст.1 Першого протоколу до Конвенції "Захист прав власності" і що їх можна вважати "майном" у значенні цього положення, отже, не призначення та невиплата пенсії є втручанням у право позивача на мирне володіння майном.

Зазначена правова позиція, викладена в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Сук проти України" від 10.03.2011 (за заявою №10972/05), згідно якої, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

В даному випадку є підстави стверджувати про наявність "законних сподівань", оскільки наявний стаж роботи позивача на посадах в органах державної служби передбачає право на перерахунок раніше призначених пенсій у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а нові норми законодавства фактично звужують право позивача на перерахунок та виплату пенсії в належному розмірі.

Щодо вимог зобов`язального характеру, як способі відновлення прав позивача, суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача зобов`язального характеру шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області змінити позивачу вид пенсійного забезпечення із пенсії по інвалідності II групи відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV на пенсію по інвалідності II групи відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, починаючи з дня звернення - з 20.01.2023 р., у розмірі 60 відсотків заробітної плати (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу, премія, матеріальна допомога для оздоровлення) працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи позивача на державній службі.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Судом також враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Крім того, у справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI "Про судовий збір".

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись ст. ст. 2-9, 139, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області № 48 від 26.01.2023 про відмову ОСОБА_1 в переведенні на пенсію відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ на підставі заяви №97 від 20.01.2023 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області змінити ОСОБА_1 вид пенсійного забезпечення із пенсії по інвалідності II групи відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV на пенсію по інвалідності II групи відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, починаючи з дня звернення - з 20.01.2023 р., у розмірі 60 відсотків заробітної плати (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу, премія, матеріальна допомога для оздоровлення) працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи позивача на державній службі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (адреса: 25009, м. Кропивницький, вул. Соборна, 7А, , телефон: , електронна пошта: )

третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (адреса: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, , телефон: , електронна пошта: )

Головуючий суддя Н.В. Потоцька