Справа № 420/5490/23
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5490/23
УХВАЛА
13 квітня 2023 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Пекний А.С., перевіривши виконання вимог статей 160-161 КАС України за адміністративним позовом Київської окружної прокуратури міста Одеси до Одеської обласної ради про визнання протиправними та нечинними пп. 4.1 п. 4 та п. 5 рішення № 45-VIII від 24.12.2020,
Київська окружна прокуратура міста Одеси (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Одеської обласної ради (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправними та нечинними підпункт 4.1 пункту 4 та пункт 5 рішення Одеської обласної ради №45-VIII від 24.12.2020 року «Про деякі питання оренди комунального майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області» в частині відсутності обмежень щодо передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення в особливому порядку, визначеному Законом України «Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності», а саме виключно на підставі рішення Одеської обласної ради, яка є власником такого майна та визначається орендодавцем у договорі оренди.
Ухвалою від 23.03.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків шляхом подання оформленої належним чином позовної заяви із зазначенням: обґрунтування права прокурора на звернення до суду щодо оскарження цього нормативно-правового акту; приведених у відповідність із способами захисту, визначеними КАС України, змісту позовних вимог і викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо протиправності нормативно-правового акту органу місцевого самоврядування, оскільки прокурор оскаржує окремі положення нормативно-правового акту, які у ньому відсутні взагалі.
У відповідь прокурором подано до суду заяву в одному примірнику, по тексту якої він деталізує доводи та вимоги, які вже були викладені у позовній заяві.
Так, прокурор зазначає, що в даному випадку позов подається самостійно прокурором в інтересах держави, а позовні вимоги аргументовано тим, що приймаючи оскаржуване рішення Одеська обласна рада, яка зобов`язана діяти законно в інтересах територіальних громад, сама порушила вимоги законодавства, при цьому оскільки рада як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, виступає у справі відповідачем, прокурор звертається до суду і набуває статусу позивача.
За твердженням прокурора, наслідком існування оскаржуваного рішення є передача в оренду всіх без виключення комунальних об`єктів без врахування та всупереч порядку, встановленому Законом України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності».
Пред`явленням даного позову прокурор звертає увагу відповідача на вказані негативні наслідки, які можуть настати у результаті правозастосування вказаного рішення Одеської обласної ради, та на необхідність вжиття заходів щодо усунення цих недоліків.
Метою звернення прокурора із позовом (у випадку його задоволення) до суду є встановлення факту невідповідності вказаного рішення Одеської обласної ради вимогам чинного законодавства, зокрема частині 6 статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», згідно з якою відносини оренди об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності.
Наслідком задоволення заявленого позову та встановлення вказаного факту, на думку прокурора, буде недопущення передачі об`єктів зазначеної категорії з порушенням вимог Закону та спонукання Обласної ради до приведення спірного правового акту у відповідність з вимогами законодавства шляхом внесення відповідних змін до нього.
З посиланням на статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прокурор також вказує, що відмовляючи особі у вирішенні ініційованого нею спору через неефективність обраного способу (якщо такий передбачений законом), фактично обмежуються права такої особи на доступ до суду, адже, по суті, в таких справах факт наявності в особи доступу до національних засобів правового захисту є ілюзорним і лише для того, щоб їй повідомили, що обраний нею спосіб захисту не допоможе їй у відновлені її порушеного права.
Крім того, прокурор зазначає, що в даний час вже існують факти передачі об`єктів у сфері теплопостачання з порушенням вимог Закону України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності», у зв`язку з чим господарським судом Одеської області відкрито провадження у справі №916/1215/23 за позовом Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради, Управління обласної ради з майнових відносин Одеської обласної ради, Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації до Комунального закладу «Одеський навчально-реабілітаційний центр «Чути серцем» Одеської обласної ради», Приватного підприємства «КОЛЕСО+» про визнання незаконним та скасування наказу КЗ «ОНРЦ «Чути серцем» Одеської обласної ради» № 40-ОД від 10.06.2021 «Про оголошення аукціону про передачу майна в оренду», визнання недійсним електронного аукціону щодо передання в оренду нерухомого майна котельні, про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад Одеської області від 24.06.2021 № 1, укладеного між КЗ «ОНРЦ «Чути серцем» Одеської обласної ради» Приватним підприємством «КОЛЕСО+», а також про зобов`язання ПП «КОЛЕСО+» повернути КЗ «ОНРЦ «Чути серцем» ООР» вказані нежитлові приміщення котельні. У згаданій справі вимоги позову ґрунтуються саме на тому, що при передачі в оренду приміщення котельні, як об`єкта комунальної власності у сфері теплопостачання, не було враховано встановлений порядок надання в оренду об`єктів, передбачений Законом України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності», а вказаний об`єкт переданий в оренду на загальних умовах.
Перевіривши виконання прокурором вимог ухвали від 23.03.2023, суддя приходить до таких висновків.
Частинами третьою - п`ятою статті 53 КАС України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
За положеннями частин першої, третьої цієї статті прокурор вправі представляти інтереси держави в суді, представництво яких полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких повноважень обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Із наведених нормативних положень вбачається, що прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (стаття 55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.
Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити й описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а виокремити ті ознаки, за якими його можна віднести до виняткового випадку.
У той же час, право особи на доступ до правосуддя гарантоване статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.
При цьому статтею 124 Конституції України установлений припис про те, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Стаття 2 КАС України визначила, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частин 1, 2 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ж із частиною 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в ч. 2 ст. 19 КАС України, а саме справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених п. 9, 10 ч. 1 цієї статті.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis п. 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).
Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій, і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема, від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, висловила правову позицію, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Таким чином, кожна особа має право в порядку, встановленому КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Водночас право на судове оскарження не є абсолютним, наявність лише формальної або процедурної помилки, без врахування рішення, яке має для суб`єкта конкретні юридичні наслідки, не є підставою для звернення до суду.
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28 36).
У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).
У постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16 викладено правовий висновок, відповідно до якого гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).
У даному випадку позов поданий прокурором на захист інтересів невизначеної ним територіальної громади.
Прокурор при цьому оскаржує рішення Одеської обласної ради, яке є нормативно-правовим актом, в частині відсутності у цьому акті норм, які передбачають обмеження щодо передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення в особливому порядку, визначеному Законом України «Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності», а саме виключно на підставі рішення Одеської обласної ради, яка є власником такого майна та визначається орендодавцем у договорі оренди.
Таким чином, прокурор фактично оскаржує неіснуючі положення нормативно-правового акту, тобто такі, які у ньому відсутні.
У той же час, згідно із пунктом 18 частини 1 статті 4 КАС України, нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).
Таким чином, обов`язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.
До нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово. При цьому нормативно-правовий акт врегульовує відносини множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин.
Відповідно до частини 2 статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Прокурор сам по собі не є особою щодо якого застосоване оскаржуване рішення та не є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано рішення.
Згідно з приписами частини 9 статті 264 КАС України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.
Відповідно до частини 2 статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Тобто суб`єкт правовідносин, до якого буде застосований чи застосується цей акт, якщо вважатиме, що цей нормативний документ порушує або порушуватиме його права чи інтереси, за наявності відповідного обґрунтування, може оскаржити нормативно-правовий акт як відразу після часу набрання ним чинності, так і будь-коли й тоді, коли нормативно-правовий акт чинний і продовжує регулювати певні відносини та створювати юридичні наслідки, внаслідок яких відбувається або відбудеться порушення його прав та/чи законних інтересів.
Акт вважається застосованим до певної особи, якщо на його підставі іншими особами вчинені дії, прийняті рішення, чи має місце бездіяльність. Застосуванням нормативно-правового акта до особи є також виникнення на підставі цього акта правовідносин, які покладають на особу певні права чи обов`язки.
Особа є суб`єктом правовідносин, в яких буде застосовано нормативно-правовий акт, якщо вона безпосередньо є учасником правовідносин, для врегулювання яких прийнято нормативно-правовий акт.
Зі змісту положень статей 264, 265 КАС України випливає, що оскаржувати можна чинні, активні нормативно-правові акти, а звідси - не підлягають оскарженню нормативно-правові акти, які втратили чинність.
Аналогічно можна виснувати, що не підлягають безпосередньому оскарженню відсутні нормативно-правові акти або їх частини, тобто прогалини в законодавстві (нормативному регулюванні).
Однак в даному випадку прокурор якраз і оскаржує прогалину в законодавстві.
У відповідь на ухвалу суду від 23.03.2023 прокурор зазначає, що пред`явленням даного позову він звертає увагу відповідача на вказані негативні наслідки, які можуть настати у результаті правозастосування оскарженого рішення та на необхідність вжиття заходів щодо усунення цих недоліків, а метою звернення прокурора до суду є встановлення факту невідповідності оскарженого рішення вимогам чинного законодавства, наслідком чого буде недопущення передачі об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення з порушенням вимог Закону України «Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності» та спонукання Обласної ради до приведення спірного правового акту до вимог законодавства шляхом внесення відповідних змін до нього.
Таким чином, наведеними доводами прокурор підтвердив, що ним фактично оскаржується прогалина в законодавстві (нормативно-правовому регулюванні), а не чинне положення нормативно-правового акту, яке є таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили.
Це також означає, що зараз відсутній публічно-правовий спір щодо визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень, а поданий позов має фактично «штучний» характер.
Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.
При цьому суд звертає увагу на те, що прокурор належним чином реалізував свої повноваження щодо представництва інтересів держави та захисту прав територіальної громади, звернувшись до господарського суду Одеської області у справі №916/1215/23 із вимогами про визнання незаконними та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, зобов`язання повернути це майно, які ґрунтуються якраз на тому, що при передачі в оренду приміщення котельні, як об`єкта комунальної власності у сфері теплопостачання, не було враховано встановлений порядок надання в оренду об`єктів, передбачений Законом України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності», а вказаний об`єкт переданий в оренду на загальних умовах.
Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Отже, оскільки прокурор не виконав в достатній мірі вимоги ухвали суду від 23.03.2023 та не усунув недоліки позовної заяви, то вона має бути повернута позивачу без розгляду.
Ухвалу виготовлено та підписано 13.04.2023, з врахуванням періоду перебування судді у відпустці.
Керуючись ч. 4 ст. 169, 243, 248 КАС України,
Позовну заяву Київської окружної прокуратури міста Одеси до Одеської обласної ради про визнання протиправними та нечинними пп. 4.1 п. 4 та п. 5 рішення № 45-УІІІ від 24.12.2020 разом з доданими документами повернути позивачу.
Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали надіслати позивачу.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня її проголошення.

Якщо ухвалу було постановлено поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя А.С. Пекний