Справа № 160/900/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2023 року Справа № 160/900/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
17 січня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), в якій позивач, з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог, просить суд
- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 протиправною та зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду в розмірі 144516,13 грн. за безпосередню участь у бойових діях за період з 30 березня 2022 року по 31 травня 2022 року.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України, відповідно до витягу із наказу командира НОМЕР_4 окремої бригади від 30.03.2022 року №42 його було відряджено до смт. Желанне Донецької області для забезпечення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації строком з 30.03.2022 року по 31.05.2022 року. Згідно з витягом з наказу командира оперативного-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 30.04.2022 року №95 та витягу з наказу командира оперативноготактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 31.05.2022 року №117, він приймав безпосередню участь у бойових діях (забезпечення заходів з національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії) в період з 30 березня до 31 березня 2022 року та з 01 квітня 2022 року по 31 травня 2022 року, тобто в загальній кількості 63 дні. Вказані накази були подані в стройову частину. Позивач вважає, що відповідачем протиправно, всупереч постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168 (далі Постанова №168) не виплачено додаткову винагороду за період з 30 березня 2022 року по 31 травня 2022 року, пропорційно дням безпосередньої участі у бойових діях в розмірі 144516,13 грн, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з даною позовною заявою.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/900/23 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді ОСОБА_2 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/900/23 та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
21 лютого 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зокрема, зазначає, що так як позивач з 30.03.2022 входив до складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на момент звернення позивача до суду з позовом на адресу військової частини НОМЕР_2 довідка про участь у бойових діях або забезпечення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 не надходила. Позов вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Водночас, за змістом п. 5 відзиву та його прохальна частина являють собою клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Вказане клопотання обґрунтовано твердженнями відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року в задоволенні клопотання військової частини НОМЕР_2 про залишення позову без розгляду у справі №160/900/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Згідно положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 , виданого 10 квітня 2017 року, є військовослужбовцем Державної спеціальної служби транспорту.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 22.05.2018 року №129, посвідчення про відрядження №70 від 30.03.2022 року, згідно витягу з наказу командира НОМЕР_4 окремої бригади (по стройовій частині) від 30.03.2022 року №42 майор ОСОБА_1 вибув для виконання бойового завдання до смт. Желанне Донецької області з 30.03.2022 року для забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стимулювання збройної агресії Російської Федерації.
Згідно із витягом з наказу командира НОМЕР_4 окремої бригади (по стройовій частині) від 31.05.2022 року №121 майора ОСОБА_1 вважати таким, що прибув і приступив до виконання службових обов`язків із виконання бойового завдання з смт. Желанне Донецької області 31.05.2022 року.
Згідно із витягом з наказу командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 30.04.2022 року №95 військовослужбовця управління 26 окремої бригади ОСОБА_1 вважати таким, що прибув до складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування «Схід», які залучаються та беруть безпосередню участь в угрупуванні об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, з метою виконання службових (бойових) завдань 30.03.2022 року.
Згідно із витягом з наказу командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 31.05.2022 року №117 військовослужбовця управління 26 окремої бригади ОСОБА_1 вважати таким, що вибув зі складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування «Схід», які залучаються та беруть безпосередню участь в угрупуванні об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, з метою виконання службових (бойових) завдань 31 травня 2022 року.
31 травня 2022 позивач - командир 37 тактичної групи майор звернувся до командира НОМЕР_4 окремої бригади із рапортом про надання вказівки на виплату додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн. за період з 30 березня 2022 по 31 травня 2022. На вказаному рапорті міститься резолюція «До опрацювання».
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди за безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії), встановленої Постановою №168, за період з 30.03.2022 по 31.05.2022, позивач звернувся до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним у відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
В силу дії частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до абз.1 ст.1-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XІІ), законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Згідно з частини другої ст.1-2 Закону №2011-XІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2011-XІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України Про правовий режим воєнного стану заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 №573/2022, від 07.11.2022 №757/2022 та від 06.02.2023 №58/2023, строк дії воєнного часу продовжувався.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України прийнята Постанова №168 (в редакції станом на момент виникнення правовідносин), пунктом 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми єПідтримка, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Отже, з 24.02.2022 у військовослужбовців Державної спеціальної служби транспорту, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, виникло право на отримання додаткової винагороди в розмірі 100000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Підставою для нарахування та виплати такої винагороди є відповідний наказ командира.
Суд зазначає, що до вказаної постанови Кабінету Міністрів України №168 вносились зміни та доповнення, та зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 року №793 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 (далі Постанова №793), доповнено п.2-1, яким визначено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.
Постанова Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 набрала чинності з дня її опублікування, а саме з 19.07.2022 та підлягає застосуванню з 24.02.2022.

Відповідно п.2-1 Постанови №168 вона підлягає застосуванню з 24.02.2022.

Порядок та умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги військовослужбовцям встановлений телеграмою Міністра оборони України від 25.03.2022 року №248/1298 (застосувалась до 01.06.2022) та від 23.06.2022 №912/а/29 (застосовується після 01.06.2023).

Основним аргументом відповідача щодо невиплати позивачу додаткової винагороди в розмірі 100000,00 грн. є посилання на вказану телеграму Міністра оборони України та п.2-1 Постанови №168, в силу якого відповідна телеграма, згідно позиції відповідача, підлягає застосуванню до обставин даної справи. За змістом самої телеграми виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі довідки військової частини, в якій військовослужбовці (в т.ч. відряджені) перебувають під час безпосередньої участі в бойових діях. В свою чергу позивача було відряджено до оперативно-тактичного угрупування «Схід», де позивач і брав безпосередню участь у бойових діях в період з 30.03.2022 року по 31.05.2022 року. Однак оперативно-тактичне угрупування «Схід» відповідну довідку не надало, що позбавляє можливості виплатити позивачу додаткову винагороду згідно Постанови №168.

Суд не вважає таку позицію відповідача аргументованою виходячи з наступного.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

За обставин даної справи положення Постанови №168 щодо встановлення порядку та умов виплати додаткової винагороди згідно цієї постанови встановлюють керівники відповідних міністерств та державних органів (п. 2-1) з`явилися в зв`язку з прийняттям Постанови №793, яка набрала чинності 19.07.2022 року. Водночас, позивач брав безпосередню участь в бойових діях в період з 30.03.2022 року по 31.05.2022 року, тобто до набрання чинності положеннями Постанови №793 щодо доповнення Постанови №168 вказаним доповненням.

Відповідно, на момент виникнення спірних правовідносин діяла редакція Постанови №168, яка лише встановлювала право на отримання додаткової винагороди за безпосередню участь в бойових діях як таке, бланкетних норм щодо затвердження порядку та умов її виплати керівниками відповідних міністерств та державних органів у ній не містилося. За таких обставин на момент виникнення спірних правовідносин телеграми Міністра оборони України могли застосовуватися в порядку та у спосіб, що відповідає положенню Постанови №168 та спрямовані на її виконання. Правозастосування таких телеграм у спосіб, який за змістом є позбавленням особи права на отримання відповідної додаткової винагороди є протиправним та не відповідає змісту та призначенню Постанови №168.

Так, станом на 31.05.2022 року не існувало положень Постанови №168, які б відсилали до встановлення порядку та умов виплати додаткової винагороди керівниками відповідних міністерств та державних органів, в свою чергу сама по собі Постанова №168 передбачала право на таку винагороду як таке. Відповідно, відповідач був зобов`язаний забезпечувати реалізацію цього права позивача як військовослужбовця, що безпосередньо бере участь у бойових діях. Натомість відповідач необґрунтовано в період з 31.05.2022 року по 18.07.2022 року жодним чином не забезпечив реалізацію права позивача на отримання вказаної додаткової винагороди, а з 19.07.2022 року (з набранням чинності Постанови №793) необґрунтовано продовжив свою бездіяльність щодо нереалізації права позивача на отримання вказаної винагороди, що виникло задовго до цього.

За обставин даної справи відповідач відрядив позивача для виконання бойового завдання (наказ від 30.03.2022 року №42) для забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації (посвідчення про відрядження від 29.03.2022 року №70), а потім визнав позивача таким, що прибув із виконання бойового завдання (наказ від 31.05.2022 року №121). Також в наявності накази командира оперативно-тактичного угрупування «Схід» про те, що позивач 30.03.2022 року прибув та залучається і бере безпосередню участь в угрупуванні об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, з метою виконання службових (бойових) завдань (наказ від 30.04.2022 року №95), а також про те, що позивач з 31.05.2022 року вибув зі складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування «Схід», залучається та бере безпосередню участь в угрупованні об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації, з метою виконання службових (бойових) завдань (наказ від 31.05.2022 року №117). Суд констатує, що наявність вказаних наказів в своїй сукупності є достатнім підтвердженням факту безпосередньої участі позивача у бойових діях в період з 30.03.2022 року по 31.05.2022 року. Відповідно, маючи фактичну підставу для виплати додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн згідно Постанови №168 (безпосередня участь позивача у бойових діях) та правову підставу для такої виплати (п. 1 Постанови №168 в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), починаючи з 31.05.2022 року відповідач мав обов`язок виплатити позивачу відповідну додаткову винагороду.

Окремо суд констатує, що бездіяльність відповідача щодо невиплати вказаної додаткової винагороди за описаних обставин справи явно суперечить вимогам до відповідача, що встановлені ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої відповідач мав довести, що він допустив бездіяльність:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (п. 1);

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2);

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п.3);

4) добросовісно (п. 5);

5) розсудливо (п. 6);

6) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8);

7) своєчасно, тобто протягом розумного строку (п. 10).

Суд висновує, що вказаних вимог до своєї діяльності відповідач не дотримався та своєю бездіяльністю фактично позбавив позивача як особи, що безпосередньо брала участь у бойових діях, права на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн, передбаченої Постановою №168 за таку безпосередню участь.

В зв`язку з викладеним суд переходить до обчислення суми, що мала бути виплачена позивачу.

Позивач брав безпосередню участь в бойових діях два повні місяці (квітень та травень), в зв`язку з чим йому мало бути виплачено 200000,00 грн. Позивач визнає факт виплати йому додаткової винагороди у розмірі 60000,00 грн. згідно Постанови №168 за вказаний період часу, що вказує на розмір недоплати 140000,00 грн.

Також позивача було відряджено до зони бойових дій 30.03.2022 року, в цей же день позивач прибув до оперативно-тактичного угрупування «Схід», про що свідчить відповідна відмітка у посвідченні про відрядження від 29.03.2022 року №70. Відповідно, позивач також брав безпосередню участь у бойових діях 2 дні березня 2022 року 30 та 31 березня. Виходячи з розміру додаткової винагороди в 30000,00 грн на місяць розмір такої винагороди щоденний розмір такої винагороди складає 967,74 грн (30000,00/31), а за два дні 1935,48. Водночас, належала до сплати додаткова винагорода у розмірі 3225,805 грн. щоденно (100000,00/31), за два дні - 6451,61. Різниця складає 6451,61-1935,48= 4516,13. Загальна сума недоплаченої додаткової винагороди складає 140000,00+4516,13=144516,13 грн.

Отже, позивачем правильно обчислено розмір додаткової винагороди, що підлягала йому нарахуванню та виплати.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви.

Суд задовольняє позовні вимоги повністю, однак приводить їх у відповідність до способів захисту, визначених у ст. 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, що забезпечить ефективний захист права позивача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

З огляду вказане, а також враховуючи те, що доказів сплати сторонами будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України., суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 за період з 30 березня 2022 року по 31 травня 2022 року додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за безпосередню участь у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, у розмірі 144516,13 грн.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 за період з 30 березня 2022 року по 31 травня 2022 року додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за безпосередню участь у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, у розмірі 144516,13 грн.

Розподіл судових витрат не здійснювався.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко