Справа № 520/158/23
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

13 квітня 2023 р. Справа №520/158/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 263 КАС України питання усунення позивачем недоліків в оформленні позову, виявлених після прийняття позову до розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про: 1) визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо зменшення щомісячної доплати до пенсії з 2000,00 грн до 1977,31 грн., відмови нарахувати та здійснити щомісячну доплату до пенсії в сумі 2000,00 грн., згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб", починаючи з 01.07.2022 року, після перерахунку пенсії (відновлення порушеного права за рішенням суду), а саме виконання рішень Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2021року у справі №520/13099/21; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести перерахунок та виплату щомісячної доплати до пенсії, виходячи із суми 2000,00 грн,, з урахуванням виплачених сум, починаючи з 01.07.2021 року; нарахувати та здійснити щомісячну доплату до пенсії в сумі 2000,00 грн., згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року № 713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб", починаючи з 01.07.2022 року, після перерахунку пенсії (відновлення порушеного права за рішенням суду), а саме виконання рішень Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2021 року у справі №520/13099/21 ,-

встановив:

Ухвалою суду від 05.01.2023 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі у порядку ст. 263 КАС України.

Після відкриття провадження судом було виявлено існування у спірних правовідносинах ознак звернення до суду із пропущенням 6-місячного строку, у зв`язку із чим ухвалою від 22.03.2023р. позовну заяву - залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків в оформленні матеріалів позову у 10 днів з дня вручення копії ухвали про залишення позову без руху. Встановлено, що способом усунення недоліків є подання до суду: заяви про поновлення строку звернення та доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду.

04.04.2023р. від позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду з посиланням на те, що про можливе порушення своїх прав позивач дізнався в листопаді 2022 року з соцмережі, а остаточно дізнався після отримання листа пенсійного органу від 05.12.2022 №12482-19447/Ч-03/8-2000/22 про не встановлення доплати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року № 713. При цьому, позивач посилався на воєнний стан, запроваджений на території України.

Вирішуючи питання дотримання строку звернення до суду із даним позовом, суд зазначає, що за змістом п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України кожен учасник суспільних відносин повинен забезпечити дотримання обов`язку вчинення процесуальних дій із захисту прав та інтересів у судовому порядку у строк, визначений відповідним процесуальним законом.

Строк звернення до суду у спорах з приводу пенсійного забезпечення громадян згідно з абз.1 ч.2 ст.122 КАС України складає шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Виключенням із заведеного правила є випадок, унормований ч.3 ст.51 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», згідно з якою перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Отже, положення ч.3 ст.51 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» поширюються виключно на випадки перерахунків розмірів раніше вже призначених пенсій у зв`язку із підвищенням поточної винагороди діючого публічного службовця, непроведених (або неправильно проведених) саме за довідками про грошове забезпечення з вини терорганів системи Пенсійного фонду України або державного органу, який видає довідки про грошове забезпечення для перерахунку пенсії.

У спірних правовідносинах позивач заявив вимогу про виплату пенсії з 01.07.2021р. у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року № 713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб".

У даному випадку підставою для вчинення органом публічної адміністрації відповідного управлінського волевиявлення є виключно приписи постанови КМУ від 14.07.2021 року № 713, коли перерахунок пенсії здійснюється безвідносно до довідки про збільшене поточне грошове забезпечення.

Тому на цей випадок не поширюється дія ч.3 ст.51 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Положення ч.3 ст.51 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» не поширюються також і на випадок вчинення суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу обмеження пенсії до виплати максимальним розміром, оскільки таке волевиявлення здійснюється безвідносно до довідки про збільшене поточне грошове забезпечення та відбувається у межах кожного окремого календарного місяця.

Отже, як про виплату суб`єктом владних повноважень пенсії без платежу у порядку постанови КМУ від 14.07.2021 року № 713 (тобто без доплати), так і про виплату пенсії із обмеженням максимального розміру громадянин України повинен дізнатись під час події отримання кожного чергової пенсії у дату отримання безготівкових коштів у власність.

Згідно з копією листа ГУ ПФУ в Харківській області від 05.12.2022 №12482-19447/Ч-03/8-2000/22 на виконання рішення суду у справі №520/13099/21 здійснено перерахунок пенсії з 01.12.2019 на підставі нової довідки про грошове забезпечення; з 01.02.2022р. пенсія виплачується з урахуванням рішення суду; оскільки після перерахунку на виконання рішення суду основний розмір пенсії збільшився більше ніж на 2000 грн., виплачувати щомісячну доплату, передбачену постановою КМУ від 14.07.2021 року № 713 немає законних підстав.

Звідси слідує, що у лютому 2022 року суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду у справі №520/13099/21 було одночасно здійснено дію з перерахунку пенсії з 01.12.2019р., і дію з припинення виплати пенсії без платежу у порядку постанови КМУ від 14.07.2021 року № 713 (тобто без доплати).

Про ці обставини заявник міг і повинен був довідатись безвідносно до обставин і результату виконання рішення суду у справі №520/13099/21 про перерахунок пенсії з 01.12.2019.

З огляду на викладене, захист права на отримання доплати до пенсії у порядку постанови КМУ від 14.07.2021 року № 713 заявник повинен здійснювати або з дати, коли мала настати подія призначення відповідного платежу за постановою КМУ від 14.07.2021 року № 713 (тобто з - 01.07.2021р.) або з дати, коли настала подія вчинення суб"єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу перерахунку пенсії на виконання рішення суду у справі №520/13099/21 (у даному випадку з лютого 2022р.).

При цьому, у першому та другому із означених випадків предметом оскарження є бездіяльність суб`єкта владних повноважень з приводу невиплати доплати пенсії у порядку постанови КМУ від 14.07.2021 року № 713 або відмова у виплаті доплати пенсії у порядку постанови КМУ від 14.07.2021 року № 713.

Відносно обох окреслених випадків підлягає застосуванню строк звернення до суду згідно з ч.2 ст.122 КАС України - шість місяців від події, коли громадянин як отримувач грошових коштів за пенсією повинен був дізнатись (не міг не довідатись) про невиплату доплати пенсії у порядку постанови КМУ від 14.07.2021 року № 713.

Натомість, захист права громадянина на отримання виплати пенсії у повному розмірі після перерахунку на виконання відповідного рішення суду (у даному випадку по справі №520/13099/21) повинен відбуватись у порядку ст.383 КАС України, а не у спосіб подання нового окремого позову.

Суд відмічає, що перерахунок пенсії громадянина у порядку постанови КМУ від 14.07.2021 року № 713 здійснюється безвідносно до довідки про поточне збільшене грошове забезпечення діючого публічного службовця.

Суд відзначає, що згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

У силу приписів ч.1 ст.121 та ч.1 ст.123 КАС України умовою для поновлення пропущеного процесуального строку є поважність причини, котра зумовила такий стан практичної реалізації процесуальної дії.

Постанова Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19 містить правовий висновок, згідно з яким причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та не залежить від волевиявлення сторони і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Окрім того, у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.04.2021р. у справі №807/627/16: 1) День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.; 2) Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; 3) Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.; 4) Варто наголосити, що право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує й стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.; 5) Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.; 6) У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.; 7) В той же час, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» [GC], №26083/94, ECHR 1999-I, пункт 59; рішення у справі "Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства" [GC], №28945/95, пункт 98, ECHR 2001; рішення у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" [GC], №29392/95, пункт 93, ECHR 2001, рішення від 12.07.2001 у справі за заявою №42527/98 «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (CASE OF PRINCE HANS-ADAM II OF LIECHTENSTEIN v. GERMANY), пункт 44); 8) Отже, право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності; 9) ЄСПЛ, у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України», нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; 10) У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41); 11) Таким чином, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду; 12) На цьому наголошено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №800/474/17 (провадження №11-337заі18); 13) Вищенаведене засвідчує, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними; 14) Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах; 15) Окрім цього, частина друга статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язує часників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено і у частині першій статті 45 цього ж Кодексу, якою передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.; 16) Наведені вище правові нормами Кодексу адміністративного судочинства України конкретизують характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду; 17) Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №826/22361/15.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022р. у справі №9901/462/21 сформульовані правові позиції, у силу яких учасники справи повинні вчасно, сумлінно, в належний спосіб використовувати всі наявні в них засоби та можливості, передбачені законодавством, з метою запобігання невиправданим зволіканням під час виконання своїх процесуальних обов`язків.

Зважаючи на те, що перерахунок пенсії громадянина у порядку постанови КМУ від 14.07.2021 року № 713 здійснюється безвідносно до довідки про підвищене поточне грошове забезпечення діючого публічного службовця, то заявник повинен дізнатись про виплату належного розміру пенсії з липня 2021р.

Процедурні результати застосування громадянином механізму відносин із суб`єктом права у порядку Закону України "Про звернення громадян" (тобто отримання письмової відповіді на звернення) об`єктивно не здатні слугувати початком перебігу строку на захист прав у сфері пенсійного забезпечення, порушених на думку приватної особи, у минулому.

Незгода громадянина із відповіддю суб`єкта владних повноважень про стан виконання пенсійним органом рішення суду про перерахунок пенсії (у даному випадку рішення суду по справі №520/13099/21) також не є початком перебігу строку на звернення до суду.

Суд вважає, що відносини з приводу призначення, обчислення, нарахування і виплати доплати у порядку постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року № 713 не підпадають під дію ч.3 ст.51 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», позаяк згаданий платіж має іншу правову природу, суть та механізм призначення.

Натомість, на відносини з отримання громадянином у власність платежу за постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року № 713 згідно з ч.5 ст.242 КАС України підлягає поширенню правовий висновок постанови Верховного Суду від 31.03.2021р. у справі №240/12017/19, де указано, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

У позові заявник сформулював вимогу про виплату пенсії у порядку постанови КМУ від 14.07.2021 року № 713 з 01.07.2021р.

Отримання громадянином в листопаді 2022р. відповіді пенсійного органу про складові пенсії не може бути кваліфіковано судом у якості належного та добросовісного ставлення заявника до стану власних прав (інтересів) у сфері пенсійного забезпечення, а тому не є моментом початку перебігу строку на звернення до суду.

Суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку заявнику не могло бути невідомо про отримання або неотримання виплати пенсії у порядку постанови КМУ від 14.07.2021 року № 713 з 01.07.2021р.

Стосовно посилання позивача на воєнний стан, запроваджений на території України, суддя зазначає наступне.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022, від 18 квітня 2022 року №259/2022, від 17 травня 2022 року №341/2022, Указом Президента України від 12 серпня 2022 року №573/2022, Указом Президента України від 07 листопада 2022 року №757/2022, наразі останній триває й досі.

Проте, введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій.

Суддя вважає за необхідне зазначити, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.

Вказане узгоджується з правовою позицією постанови Верховного Суду від 10.01.2023р. по справі №640/3489/21.

Водночас, конкретних пояснень причин з доказами існування безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між цим фактом та фізичною неможливістю своєчасно вчинити процесуальну дію з приводу звернення до суду матеріали позову не містять.

Крім того, шестимісячний строк звернення до суду з позовним періодом з 01.07.2021 року не охоплюється дією воєнного стану на території України, оскільки спливає у січні 2022 року, а воєнний стан в Україні введено з 24 лютого 2022 року.

Таким чином, жодних поважних причин не звернення до суду з даним позовом позивачем не зазначено.

Отже, вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 22.03.2023р. у справі №520/158/23 були залишені без виконання.

Суд повторює, що у силу ч.3 ст.51 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» наявність або відсутність вини пенсійного органу в аспекті строку звернення до суду із позовом має юридичне значення у випадку перерахунку пенсії у зв`язку із зміною розміру грошового забезпечення або у зв`язку із введенням нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

Даний спір склався з інших причин, а саме: невиплаті заявникові доплати до пенсії у порядку постанови КМУ від 14.07.2021 року № 713 з 01.07.2021р.

Відносно цих управлінських волевиявлень ГУ ПФУ в Харківській області положення ч.3 ст.51 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» є незастосовними, оскільки були вчинені не у зв`язку із зміною розміру грошового забезпечення та не у зв`язку із введенням нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

Відтак, суд доходить до переконання про те, що позов поданий поза межами строку звернення до суду, обґрунтованої заяви про поновлення строку звернення до суду заявником не подано, що згідно з ч.3 ст.121, ч.13 ст.171, п.7 ч.1 ст.240, п.8 ч.1 ст.240 КАС України є підставою для залишення позову без розгляду.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-9, 12, 121-123, 160, 161, 169, 171, 241-243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,

ухвалив:

1. Заяву від 04.04.2023р. про поновлення строків звернення до суду - залишити без задоволення.

2. Позов - залишити без розгляду.

3. Роз`яснити, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення.

4. Копію ухвали надіслати сторонам по справі.

5. Роз`яснити, що ухвала набирає законної сили з моменту підписання; може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду протягом 15 днів з дати прийняття.

Суддя О.В.Старосєльцева