Справа № 480/184/22
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 р. Справа № 480/184/22

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.08.2022, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, м. Суми, повний текст складено 09.08.22 по справі № 480/184/22

за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ

до ОСОБА_1

про стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

Харківський національний університет внутрішніх звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з відповідача - ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з утриманням у сумі 73 203,43 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року адміністративний позов Харківського національного університету внутрішніх справ задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з утриманням у сумі 73 203,43 грн.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, вважає зазначене рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, судом першої інстанцій не враховано, що позивачем до матеріалів справи не додано доказів на підтвердження ознайомлення відповідача з розрахунком спірних витрат після звільнення з поліції, або його відмови від ознайомлення з наданими до суду розрахунками. Зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінку обставині стосовно стягнення з нього суми витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, розрахованих без застосування пункту 8 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року № 261 . Позивачем повідомлення про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в закладі вищої освіти, відповідачу не надавалось та не направлялось. Суд першої інстанції, відхиляючи доводи відповідача про порушення позивачем порядку досудового врегулювання спору, вказав, що органом поліції на виконання вимог Порядку № 261 надіслано відповідачу таке повідомлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення. Водночас, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт надсилання та отримання відповідачем повідомлення. Вказане дає підстави для висновку, що відповідачу не було запропоновано у добровільному порядку відшкодувати витрати, які є предметом стягнення у цій справі. Вказане дає підстави вважати, що позивачем не надано час відповідачу на добровільне відшкодування витрат на його утримання в університеті. Також, вважає , що винагорода за службу поліцейського підпадає під охорону за режимом ст.43 Конституції України і не підлягає поверненню за жодних умов, адже грошове забезпечення є правовим аналогом заробітної плати. Ані Законом України «Про національну поліцію», ані Законом України «Про міліцію», ані будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права особи на отримання грошового забезпечення, як оплати часу за проходження служби в поліції та можливості його відшкодування навчальному закладу. Вказує , що постанова Кабінету Міністрів України (Порядок № 261), на яку посилається позивач, є підзаконним нормативно-правовими актом, яка приймається у відповідності до виконання Законів України, у зв`язку з чим, не можуть змінювати в бік звуження права громадян на грошове забезпечення (заробітну плату), які встановлено нормативно- правовими актами вищої юридичної сили. Вказує , що його грошове забезпечення у розмірі 11823 грн. 76 коп. було отримано у спосіб, передбачений Законом , а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання позивачем у право власності відповідача, і таке втручання не було законним. Враховуючи те, що грошове забезпечення поліцейського виплачувалось відповідачу добровільно як засіб для існування, а отже платіж прирівнюється до заробітної плати, тому відсутні підстави для його стягнення. Зазначає , що в законах України є відсутніми умови щодо відшкодування, повернення правильно обрахованих та виплачених сум грошового забезпечення курсантам ВНЗ МВС, у тому числі з підстав розірвання контракту, звільнення зі служби, навіть з підстав притягнення до відповідальності за тяжкі злочини, у зв`язку із чим вважаю умови Порядку №261, та контракту такими, що мають дискримінаційні ознаки, а також такими, що не відповідають нормам вищої юридичної сили - статтям 22, 41, 43 Конституції України і положенням Закону України «Про міліцію» та Закону України «Про Національну поліцію». Вважає , що витрати, пов`язані з утриманням відповідача під час навчання у ВНЗ МВС, як особи, яка перебувала на публічній службі, в частині суми грошового забезпечення взагалі не можуть заявлятися навчальним закладом до відшкодування, оскільки суми грошового забезпечення міліціонера/поліцейського не визначені законом такими, що включаються у витрати, пов`язані із утриманням у вищому навчальному закладі МВС, та є винагородою за несення служби. Також, вказує , що зі змісту контракту №1097 від 01.11.2017, укладеного між позивачем, Головним управлінням НП України в Харківській області та відповідачем, серед переліку видів забезпечення, які позивач зобов`язувався надавати відповідачу протягом навчання, відсутній такий вид як медичне та грошове забезпечення. Відсутній такий вид забезпечення і в розділі 4 вказаного контракту (Порядок відшкодування особою фактичних витрат на підготовку). Надана до суду довідка про вартість медичного забезпечення відповідача у розмірі 821,1 грн., не містить даних про те, які саме послуги з медичного обслуговування надавались відповідачу, тобто з чого складається загальна сума таких витрат, у зв`язку з чим не може бути належним доказом понесення ХНУВС таких витрат. Посилаючись на обставини та обґрунтування , викладені в апеляційній скарзі , просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року , увалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову , скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року по справі № 480/184/22 в частині стягнення щомісячного грошового забезпечення відповідача у сумі 11823 грн. 76 коп. та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в наведеній частині.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і заявником не наведено достатніх мотивів для необхідності призначення справи до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційна скарга була розглянута 12.04.2023 року.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи у їх сукупності , колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи , що наказом Харківського національного університету внутрішніх справ (далі - ХНУВС) від 27 липня 2016 року № 196 о/с відповідача прийнято на службу в Національну поліцію України, зараховано курсантом ХНУВС з 15 серпня 2016 року та присвоєно звання «рядовий поліції» (а.с. 4).

01.09.2017 між Харківським національним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням Національної поліції в Сумській області та ОСОБА_1 укладено контракт № 866 про здобуття освіти у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських (а.с.5-6).

Пунктом 5 ч. 3 розділу 2 вказаного контракту передбачено, що у разі дострокового розірвання контакту, а також звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання особа зобов`язується відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до п. 4 ст. 74 Закону України "Про Національну поліцію".

Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 04.07.2020 №192 о/с відповідача відраховано зі складу курсантів, у зв`язку з закінченням навчання та направлено до Головного управління Національної поліції в Сумській області (а.с. 7).

При цьому 22.06.2020 року відповідач був ознайомлений з довідкою про фактичні витрати, пов`язані з утриманням курсанта, відповідно до якої загальна сума фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 за період з 15.08.2016 року по 07.07.2020 року становить 73 203,43 грн. (а.с. 13).

Наказом Головного управління Національної поліції в Сумській області від 17.11.2021 року №513 о/с відповідача звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с. 8).

Тобто , у відповідача виник обов`язок відшкодувати витрати пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.

17.11.2021 року відповідач отримав повідомлення про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі (а.с. 18). Проте до цього часу дані витрати відповідачем не відшкодовано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідача звільнено з публічної служби за власним бажанням, то відповідно до ч. 4 ст. 74 Закону України "Про Національну поліцію" він повинен відшкодувати всі витрати на утримання за період навчання в Харківському національному університеті внутрішніх справ.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, з таких підстав.

Спір у справі, що розглядається, стосується відшкодування витрат, пов`язаних із утриманням у вищому навчальному закладі МВС України особи, яка в подальшому за власним бажанням звільнилася з Національної поліції до закінчення трирічного терміну після закінчення навчання.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію" від 23.12.2015 № 901-VІІІ вищі навчальні заклади із специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України і здійснювали навчання курсантів, слухачів, ад`юнктів та докторантів за державним замовленням з підготовки фахівців для потреб міліції, продовжують їх навчання та підготовку як фахівців для Національної поліції в межах раніше доведеного державного замовлення для потреб міліції.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Статтею 72 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що професійне навчання поліцейських складається з: 1) первинної професійної підготовки; 2) підготовки у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання; 3) післядипломної освіти; 4) службової підготовки - системи заходів, спрямованих на закріплення та оновлення необхідних знань, умінь та навичок працівника поліції з урахуванням оперативної обстановки, специфіки та профілю його оперативно-службової діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України "Про Національну поліцію" підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.

Згідно з ч. 4 ст. 74 Закону України "Про Національну поліцію" особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 № 261 було затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України (далі по тексту - Порядок № 261), який набрав чинності 20.04.2017 та був дійсним на час звільнення відповідача із поліції.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 № 261 затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі по тексту - Порядок).

Цей Порядок визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - вищі навчальні заклади), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі:

дострокового розірвання контракту про здобуття освіти (далі - контракт) з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в Національній поліції (далі - поліція) через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в поліції через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Згідно з п. 2 Порядку, витрати відшкодовуються згідно з контрактом, укладеним між вищим навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчалася. У разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України. Типову форму контракту затверджує МВС.

Таку типову форму затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01.03.2017 № 173, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 07 березня 2017 р. за № 321/30189.

Зміст укладеного з відповідачем Контракту відповідає умовам вказаної типової форми та передбачає (п. 3 розділ ІІ ) обов`язок відповідача відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі відповідно до пункту 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» у разі дострокового розірвання контракту , а також в разі звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання.

Вказані контракт був підписаний особисто відповідачем.

Таким чином, підписуючи вказаний контракт, відповідач ознайомлюючись з його змістом, усвідомлював, що в разі звільнення зі служби протягом трьох років після закінчення навчання, він зобов`язаний буде відшкодувати навчальному закладу фактичні витрати, пов`язані з його утриманням та свідомо погодився на виконання таких умов.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 261 відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (тепло-, водопостачання, водовідведення, електроенергія).

Розрахунок витрат на утримання осіб у вищих навчальних закладах здійснюється відповідно до встановлених норм за їх фактичною вартістю.

На підставі розрахунків вищого навчального закладу складається довідка про фактичні витрати на кожну особу за весь строк навчання, яка долучається до її особової справи.

Так, загальна сума фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 за період з 15.08.2016 року по 04.07.2018 року становить 73203,43 грн., що складається з грошового забезпечення у сумі 11823,76 грн., продовольчого забезпечення у сумі 24497,91 грн., медичного забезпечення у сумі 821,1 грн., речового забезпечення у сумі 14010,18 грн., вартості комунальних послуг і спожитих енергоносіїв у сумі 22050,48 грн., що підтверджується довідкою про фактичні витрати, пов`язані з утриманням курсанта від 22.06.2020 року №4/97д (а.с. 13).

В підтвердження витрат , пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 за період з 15.08.2016 року по 04.07.2018 року , до матеріалів справи надано розрахунки комунальних послуг, довідки-розрахуноки витрат на продовольче забезпечення, по відновленню речового забезпечення, довідка про грошове забезпечення.

Зі змістом довідки про фактичні витрати, пов`язані з утриманням курсанта від 22.06.2020 року №4/97д відповідач був ознайомлений, що підтверджується його підписом у відповідному рядку про ознайомлення з розрахунком (а.с.13).

Колегія суддів одночасно звертає увагу на те, що курсанти, які навчаються в Харківському національному університеті внутрішніх справ перебувають на повному державному забезпеченні. Кошти, які витрачаються на їх навчання є державними (бюджетними).

Враховуючи, що відповідача звільнено з органів внутрішніх справ за п. 7 ч. 1 ст.77 Закону України Про Національну поліцію (за власним бажанням), що підпадає під п. 3 абз 5 Контракту, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що ОСОБА_1 зобов`язаний відшкодувати витрати у сумі 72382,33 грн. на його утримання за період навчання в Харківському національному університеті внутрішніх справ за грошове, продовольче, речове забезпечення та вартість комунальних послуг і спожитих енергоносіїв.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що сума грошового забезпечення 11823,76 грн., з огляду на приписи ст. 1215 Цивільного кодексу України не підлягає стягненню, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Однак, в спірних правовідносинах підлягають застосуванню саме норми ст. Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку відшкодування особам витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, в яких передбачено, що відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних, зокрема, з грошовим забезпеченням під час навчання.

Посилання відповідача на неможливість стягнення витрат на грошове забезпечення з огляду на прирівнення такої виплати до заробітної плати, яка в силу приписів ст.1215 Цивільного кодексу не підлягає поверненню, колегія суддів сприймає критично, оскільки, як вбачається з наявних в матеріалах справи довідок про нараховане ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 2016 по 2020 роки (стягнення якого і є предметом даного спору) останнє було нараховане відповідачу саме ХНУВС, а не органом Національної поліції України, в якому після навчання працював ОСОБА_1 , що в свою чергу свідчить про те, що таку виплату слід кваліфікувати саме як фактичні витрати, пов`язані з утриманням особи під час навчання в навчальному закладі, а не як заробітну плату.

Врегулювання питання відшкодування такого виду витрат на користь навчального закладу спеціальним нормативно-правовим актом - Порядком № 261, в якому міститься пряма вказівка на те, що відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних, зокрема, з грошовим забезпеченням.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 11.0.2.2019 по справі № 617/640/16-ц колегія суддів вважає помилковими, оскільки правовідносини у вказаній справі не є тотожними справі, що розглядається. У справі № 617/640/16-ц предметом спору є відшкодування витрат на навчання, зокрема стипендії з особи, яка проходила навчання у державному закладі КЗОЗ. Натомість у справі, що розглядається, предметом спору є стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, які регулюються спеціальним законодавством.

Крім того, колегія суддів зауважує, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року № 755/10947/17 зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Так, Верховний Суд постановою від 16.10.2020 по справі №1.380.2019.002683, залишив в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.11.2019, яким було задоволено вимоги Національної академії Сухопутних військ імені гетьмана П. Сагайдачного про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням відповідача в закладі вищої освіти, серед яких, зокрема, витрати на грошове забезпечення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що стосовно обов`язку особи відшкодувати вартість навчання у разі невиконання умов контракту Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) висловлювався в ряді справ.

У справі Chitos проти Греції (рішення від 04 червня 2015 року, заява № 51637/12) ЄСПЛ зазначав: заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.

ЄСПЛ уважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.

Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.

У справі Lazaridis проти Греції (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 Євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.

ЄСПЛ дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.

Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.

У справі Yanask проти Туреччини (рішення від 06 січня 1993 року заява № 14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у військовому інституті не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах.

Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Щодо доводів апелянта стосовно не надання та не направлення повідомлення про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в закладі вищої освіти, тобто , позивачем не надано час відповідачу на добровільне відшкодування витрат на його утримання в університеті , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 5 Порядку, після видання наказу про звільнення (відрахування з вищого навчального закладу) особи керівник органу поліції (вищого навчального закладу) або за його дорученням інша посадова особа видає зазначеній особі під підпис повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати МВС витрати із зазначенням їх розміру та реквізитів розрахункового рахунка для перерахування коштів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідача звільнено зі служби в поліції наказом від 17.11.2021 та в цей же день, на виконання вимог Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року № 261 повідомлено про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у ВНЗ із специфічними умовами навчання протягом 30 діб з моменту отримання цього повідомлення.

Вказане повідомлення отримано відповідачем особисто 17.11.2021 , про що свідчить його підпис (а.с.18).

Тобто відповідач був обізнаний про обов`язок відшкодування витрат протягом 30 днів з моменту отримання такого повідомлення.

Однак, на момент звернення з даним позовом (10.01.2022) відповідачем добровільно такі витрати не відшкодовано.

Тому ,такі доводи апелянта спростовані матеріалами справи.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно відшкодування витрат, пов`язаних з медичним забезпеченням у сумі 821, 1 грн., з огляду на наступне.

Так, як зазначалось вище, пунктом 3 Порядку №261 передбачено, що відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням осіб у вищих навчальних закладах здійснюється у розмірі витрат, пов`язаних, зокрема, з медичним забезпеченням.

Разом з цим, надана до суду не надана довідка про вартість медичного забезпечення курсанта ОСОБА_1 , в матеріалах справи відсутні дані про те, які саме послуги з медичного обслуговування надавались відповідачу, тобто з чого складається загальна сума таких витрат, у зв`язку з чим не може бути належним доказом понесення ХНУВС таких витрат.

Таким чином, не підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справі витрати, пов`язані з утриманням, а саме, медичного забезпечення у сумі 821,1 грн.

Натомість, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та помилково зобов`язав відповідача відшкодувати витрати, пов`язані з медичним забезпеченням, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню, з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позову Харківського національного університету внутрішніх справ.

Враховуючи, що за наслідками апеляційного розгляду сума, яка підлягає стягненню з відповідача становить 72382,33 грн, рішення суду підлягає частковому скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ витрат, пов`язаних з утриманням, а саме, медичного забезпечення у сумі 821,1 грн.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

В іншій частині доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.08.2022 по справі № 480/184/22 - скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ витрат, пов`язаних з утриманням, а саме, медичного забезпечення у сумі 821,1 грн.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову Харківського національного університету внутрішніх справ - відмовити.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 по справі № 480/184/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош