Справа № 947/3255/23
Суддя: Калініченко Л. В.
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/3255/23
Провадження № 2-а/947/48/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сумі Одесі в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення

по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

23.01.2023 року до Київського районного суду міста Одеси надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до командира батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції капітана поліції Ріпка Володимира Володимировича, Департаменту патрульної поліції, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕАР №06406948 від 14.01.2023 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 26.01.2023 року вказаний позов залишено без руху.

02.02.2023 року до суду надійшла заява від позивача на усунення недоліків поданої заяви, до якої надано позовну заяву в уточненій редакції, пред`явлену до Департаменту патрульної поліції, та докази на підтвердження скерування копії позовної заяви, з доданими до неї додатками, відповідачеві по справі.

В обґрунтування позову, позивачка посилається на те, що 14 січня 2023 року командиром батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції капітаном поліції Ріпка Володимиром Володимировичем складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №06406948 від 14.01.2023 року, якою її притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП та піддано адміністративному стягненню, а саме за відсутність чинного страхового полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Позивачка вважає вказану постанову протиправною та підлягаючою до задоволення, з підстав того, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, у таких випадках: якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Відповідно до п. 21.2 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.

Інших підстав для перевірки документів на право керування ТЗ, а також страхового поліса (договору) у Відповідача в спірних правовідносинах не було.

Позивачка стверджує, що нею не було вчинено жодних порушень Правил дорожнього руху, а оголошена їй поліцейськими причина зупинки взагалі не передбачена положеннями чинного законодавства України, тобто в інспекторів поліції для зупинки транспортного засобу, яким керував позивач, не було жодних підстав, передбачених ст.35 Закону України «Про Національну поліцію», внаслідок чого не було і правових підстав для вимоги про пред`явлення нею страхового полісу. Отже, позивачка вважає, що в неї не виникло законного обов`язку пред`явити відповідачу чи іншим працівникам поліції страховий поліс (договір).

Щодо зазначеного у постанові нібито вчинення нею правопорушення, позивачка посилається на те, що нею було здійснено зупинку транспортного засобу «HONDA ACCORD» по вул. Середньофонтанська (не Привокзальна, як це зазначено в Оскаржуваній постанові) біля правого краю проїзної частини в районі залізничного вокзалу для посадки пасажирів - її рідних.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. N° 1306, а саме п.1.10 зупинка - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

За наслідком викладеного, позивачка вважає, що нею було правомірно здійснено зупинку транспортного засобу, для висадки пасажирів, а у інспекторів патрульної поліції взагалі були відсутні підстави для зупинки її транспортного засобу.

Також з посиланням на правові позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 15.03.2019 року по справі № 686/11314/17 та від 22.10.2019 року по справі № 161/7068/16-а, позивачка зазначає, що в даному випадку на момент зупинки транспортного засобу працівниками поліції, вона не вчинила жодного адміністративного правопорушення, а у поліцейських не було жодних даних про порушення позивачем ПДР, про що зокрема свідчить те, що відносно позивача не було складено жодної постанови/протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, окрім оскаржуваної постанови, як не зазначено у спірній постанові про порушення нею будь-яких правил дорожнього руху до моменту зупинки транспортного засобу, які могли б слугувати підставою для зупинки. Таким чином, зупинка керованого Позивачем транспортного засобу, що мала місце 14.01.2023, та наступні дії інспектора поліції не відповідають вимогам ст. 35 Закону України «Про національну поліцію».

З наведених обставин ОСОБА_1 вважає, що прийняте відповідачем рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є незаконним, прийнятим з численними порушеннями вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

03.02.2023 року суддею Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду вказану позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та відкрито провадження по справі, в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін по справі.

Одночасно, ухвалою судді витребувано з Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції належним чином завірену копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №06406948 від 14.01.2023 року, копії письмових пояснень позивача з приводу правопорушення, якщо вони ним надавались, копії письмових пояснень свідків з приводу правопорушення, якщо такі пояснення відбирались, а також копії всіх відеозаписів оскаржуваного правопорушення, які були зроблені за допомогою відеокамер, що розташовані на одязі патрульних поліцейських та в автомобілі патрульних поліцейських.

28.02.2023 року до суду на виконання вказаної ухвали суду надійшли витребувані судом документи від Департаменту патрульної поліції, разом з відзивом на позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

Також представник зазначає, що доводи позивачки не заслуговують до уваги, а з оскаржуваної постанови, як і з поданих на виконання ухвали доказів до суду, вбачається вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, а саме зупинка транспортного засобу в зоні дії дорожнього знаку 3.34, за наслідком чого інспектор патрульної поліції підійшовши до транспортного засобу позивачки повідомивши про причини зупинки, скоєне адміністративне правопорушення, розпочавши розгляд справи про адміністративне правопорушення, висунув вимогу пред`явлення: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб. Також інспектором патрульної поліції, згідно бази даних МТСБУ, було здійснено перевірку наявності страхового полісу про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо транспортного засобу, яким керувала позивачка, за наслідком повідомлено останню та надано вимогу про надання відповідного полісу до перевірки, що ОСОБА_1 , виконано не було.

27.03.2023 року судом було ухвалено прийняти вказаний відзив на позовну заяву та приєднати до матеріалів справи, для подальшого врахування під час розгляду справи.

У судове засідання призначене на 11.04.2023 року позивачка не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, однак в матеріалах справи наявна заява від останньої про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Некришев Євгеній Андрійович з`явився до судового засідання, заперечував проти задоволення позовних вимоги, просив суд відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представника відповідача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 14 січня 2023 року командиром батальйону №1 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції капітаном поліції Ріпка Володимиром Володимировичем складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №6406948 від 14.01.2023 року, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в сумі 425,00 грн.

Відповідно до постанови суть правопорушення полягає, у тому що 14.01.2023 року ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки «Honda Аccord», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в місті Одесі біля площі Привокзальній, здійснила зупинку транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34 та керуючи транспортним засобом без чинного страхового полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або без чинного внутрішнього електронного договору обов`язкового страхування, чим порушила п.2.1.ґ ПДР, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.126 КУпАП України.

Як вбачається, ОСОБА_1 від підпису вказаної постанови відмовилась, про що свідчить відповідний запис у постанові.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КУпАП України, постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 288 КУпАП оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення здійснюється у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими КУпАП.

Частиною 3 цієї статті також передбачено, що скарга подається в орган (посадовій особі), який виніс постанову по справі про адміністративне правопорушення, якщо інше не встановлено законодавством України. Скарга, що надійшла, протягом трьох діб надсилається разом із справою органу (посадовій особі), правомочному відповідно до цієї статті її розглядати.

Частиною 2 статті 286 КАС України, позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом зокрема визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Позивачка будучи незгодною з вказаною постановою, в межах встановленого десятиденного строку, звернулась 23.01.2023 року до суду з відповідним позовом.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведеним конституційним положенням кореспондує частина перша статті 8 Закону України «Про Національну поліцію».

Пунктом 8 частини першої статті 23 цього ж Закону визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

За приписами статті 16 Закону України «Про дорожній рух», водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб (у разі найму (оренди)/лізингу транспортного засобу замість реєстраційного документа на транспортний засіб водій може мати при собі та пред`являти його копію, вірність якої засвідчено нотаріально, разом з оригіналом або копією договору про найм (оренду)/лізинг транспортного засобу, вірність якої засвідчено нотаріально), а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка"), пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія, реєстраційному документі на транспортний засіб, або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), а також інші документи, передбачені законодавством; виконувати передбачені законом вимоги поліцейського, а водії військових транспортних засобів - поліцейського або посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, що даються в межах їх компетенції, передбаченої чинним законодавством, Правилами дорожнього руху та іншими нормативними актами. У випадку подання сигналу про зупинку водій зобов`язаний: зупинити транспортний засіб з дотриманням вимог Правил дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі зокрема:

а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон);

ґ) чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Приписами підпункту «а» пункту 2.4 Правил дорожнього руху встановлено, що на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Крім того статтею 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних наземних засобів» встановлено, що з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Стосовно транспортних засобів, які не беруть участі в дорожньому русі, укладення договору страхування є необов`язковим.

Транспортний засіб має відповідати вимогам, передбаченим пунктом 1.7 статті 1 цього Закону, з моменту взяття ним участі в дорожньому русі на території України.

Положення цього пункту не поширюється на осіб, які звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону.

Контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється: відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод; органами Державної прикордонної служби України під час перетинання транспортними засобами державного кордону України.

При використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу.

У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до частини 1 статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до пункту 2 ч.1 ст. 32 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).

Згідно із статтею 35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;

2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;

4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;

5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;

8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;

9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;

10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;

11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.

Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст.2 КАС України).

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, саме відповідач зобов`язаний довести правомірність складання ним оскаржуваних постанов, зокрема, шляхом доведення належними та допустимими доказами порушення позивачем вимог Правил дорожнього руху України, за що останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності.

З урахуванням роз`яснення п.п. 4,7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1988 року "Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення" суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачено адміністративну відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку та обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного, строк оскарження постанови якщо оскаржувалася до вищестоящого органу обчисляється з наступного дня після прийняття цим органом рішення за скаргою.

Приймаючи вказані положення законодавства, суд зазначає наступне.

Позивачем до позову не надано жодного доказу на підтвердження заявлених вимог та заперечень.

Відповідачем по справі надано до суду диски з відеозаписами зробленими інспекторами патрульної поліції з відеокамер, що розташовані на одязі патрульних поліцейських, в автомобілі патрульних поліцейських та письмові докази.

Так, досліджуючи надані до суду докази, судом встановлено, що ОСОБА_1 14.01.2023 року керувала транспортним засобом марки «Honda», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та біля 08 години 50 хвилин здійснила зупинку транспортного засобу в місті Одесі, по вулиці Середньофонтанській, біля площі Привокзальної в місті Одесі, біля зупинки громадського транспорту.

З поданих до суду доказів також вбачається, що зупинка позивачем мала місце на правій смузі русі під дією дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено».

В подальшому, як встановлено, після того, як інспектор патрульної поліції підійшов до транспортного засобу, яким керувала позивачка ОСОБА_1 , останню було повідомлено про порушення Правил дорожнього руху, а саме зупинку в дії дорожнього знаку 3.34.

Під час перевірки, інспектором патрульної поліції було встановлено, що згідно бази даних МТСБУ, щодо транспортного засобу марки «Honda», реєстраційний номер НОМЕР_2 , відсутній чинний страховий поліс про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Зазначені обставини підтверджуються витягами з бази даних МТСБУ.

Також, як встановлено, інспектором патрульної поліції було повідомлено позивачку, що відбудеться розгляд справи щодо вчинення нею адміністративного правопорушення.

Інспектор повідомив позивача про суть скоєного нею адміністративного правопорушення.

Під час розгляду справи, позивача було ознайомлено з її правами згідно ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України.

Після роз`яснення позивачу її прав, остання повідомила, що їй зрозумілі її права.

Окрім того, громадянці ОСОБА_1 було роз`яснено право та строки на оскарження постанови, строк на сплату штрафу згідно постанови та роз`яснено наслідки невиконання вказаної постанови, передбачені ст. 307, 308 КУпАП.

Під час розгляду справи, позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження наявності на час винесення оспорюваної постанови чинного страхового полісу про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинного внутрішнього електронного договору зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Також позивачкою не надано доказів на підтвердження підстав для звільнення від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, у передбачених законодавством випадках.

Щодо доводів позивачки про не порушення нею Правил дорожнього руху, суд зазначає наступне.

Як вбачається з вищевказаних обставин, встановлених на підставі наданих відповідачем належних і допустимих доказів, вбачається, що ОСОБА_1 було здійснено зупинку транспортного засобу, біля зупинки громадського транспорту та під дією дорожнього знаку 3.34.

У відповідності до Правил дорожнього руху, дорожній знак 3.34 є заборонним знаком та передбачає Зупинку заборонено, відповідно до якого забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Пунктом 2.8. розділу 2 ПДР встановлено, що водій з інвалідністю, що керує мотоколяскою або автомобілем, позначеними розпізнавальним знаком "Водій з інвалідністю", або водій, що перевозить пасажира з інвалідністю, може відступати від вимог дорожніх знаків 3.1, 3.2 і 3.35 - 3.38, а також знака 3.34 за наявності під ним таблички 7.18.

За змістом пункту 7.18 ПДР, табличка "Крім осіб з інвалідністю" означає, що дія знака не поширюється на мотоколяски і автомобілі, на яких установлено розпізнавальний знак "Водій з інвалідністю" відповідно до вимог цих Правил, застосовується із знаками 3.1, 3.34 - 3.38.

Таким чином, дія знаку 3.34 «Зупинку заборонено» із табличкою 7.18 «Крім осіб з інвалідністю» не поширюється на водіїв з інвалідністю та на водіїв, які перевозять пасажирів з інвалідністю у разі розміщення на транспортному засобі знаку «Водій з інвалідністю».

Доказів на підтвердження того, що на транспортного засобу, яким керувала позивачка, був позначений розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю», до суду не надано, як і спростовується даними зафіксованими на відеозаписах, наданих відповідачем.

Також не заслуговують на увагу посилання позивачки на п.15.2 Правил дорожнього руху.

Оскільки у відповідності до п.15.2. за відсутності спеціально відведених місць чи узбіччя або коли зупинка чи стоянка там неможливі, вони дозволяються біля правого краю проїзної частини (якомога правіше, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху).

Згідно з пунктом 1.10 ПДР, зупинка це припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо); стоянка - припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов`язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу.

Разом з тим, суд зазначає, що як вже наголошувалось знак 3.34 "Зупинку заборонено", віднесено до заборонних знаків, який забороняє таку зупинку та стоянку транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Крім того, як вбачається з поданих відеозаписів та особисто зазначених посилань позивачки у позові, останньою не спростовується сам факт вчинення такої зупинки під дією вказаного дорожнього знаку.

У відповідності до положень ч.1 ст. 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, на підставі вищевикладеного вбачається, що 14.01.2023 року під час зупинки транспортного засобу позивачкою та розгляду спірної справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 було вчинене адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 122 КУпАП, що було встановлено інспектором патрульної поліції.

Зазначені обставини також відображені інспектором патрульної поліції у спірній постанові про накладення адміністративного стягнення серії ЕАР №6406948 від 14.01.2023 року.

На підставі вищевикладеного вбачається, що інспектором патрульної поліції правомірно було встановлено вчинення ОСОБА_1 порушення вимог Правил дорожнього руху, за наслідком чого в межах передбачених прав Законом України «Про Національну поліцію», вчинено зупинку транспортного засобу, перевірку документів передбачених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху, у тому числі чинного страхового полісу про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинного внутрішнього електронного договору зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Стосовно доводів позивачки, що оскаржувана постанова не містить інформації про порушення нею інших вимог ПДР, ніж відсутність страхового полісу, не заслуговують на увагу, оскільки в оскаржуваній постанові, винесеної за наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 126 КУпАП, інспектором патрульної поліції встановлено порушення ОСОБА_1 вимог зупинки транспортного засобу в дії дорожнього знаку «3.34» Правил дорожнього руху.

Щодо посилань позивачки на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 15.03.2019 року по справі №686/11314/17 та постанові від 22.10.2019 року у справі №161/7068/16-а, суд зазначає наступне.

Так, у постанові від 15 березня 2019 року у справі № 686/11314/17, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, постановив, що поліцейський не має права вимагати у водія посвідчення, якщо у нього немає доказів про правопорушення. Оскільки патрульний не задокументував і не довів факт порушення ПДР, Верховний Суд вважає вимогу щодо пред`явлення водієм посвідчення неправомірною.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 жовтня 2019 року по справі №161/7068/16-а поліцейський має право вимагати у водія пред`явлення документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що така особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).

Приймаючи, що в даній справі є доведеним факт вчинення позивачкою адміністративного правопорушення відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 122 КУпАП, в межах якого розпочато розгляд справи про адміністративне правопорушення, суд вважає, що вимога інспектора патрульної поліції щодо пред`явлення позивачкою документів передбачених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху, є правомірною, а вказані висновки Верховного Суду під час розгляді цієї справи не підлягають застосуванню, оскільки обставини зазначених справ відрізняються від обставин цієї справи.

Щодо доводів позивачки про відсутність доказів на підтвердження притягнення її до адміністративної відповідальності за інше адміністративне правопорушення, під час винесення оскаржуваної постанови, як на відсутність факту вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 126 КУпАП, також не є обґрунтованими , виходячи з наступного.

Як вже встановлено, під час розгляду спірної справи про адміністративне правопорушення за наслідком якої винесену оскаржувану постанову про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП, інспектором патрульної поліції було встановлено вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст. 122 КУпАП.

У відповідності до положень ст. 36 КУпАП, при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо.

Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Приймаючи положення ст. 36 КУпАП, враховуючи, що ОСОБА_1 було вчинено два адміністративних правопорушення, справи про які розглядались одним і тим же органом, інспектором патрульної поліції було правомірно притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП, оскільки санкція вказаної статті передбачена як за більш серйозне правопорушення, ніж передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП.

Надаючи оцінку зазначеним обставинам, судом враховується, що позивачем у позові зокрема особисто не заперечувався факт, як і зупинки транспортного засобу під дією дорожнього знаку 3.34, як і відсутності чинного страхового полісу про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинного внутрішнього електронного договору зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.

На підставі викладеного, суд приходить до чіткого переконання, що позивачем було допущено порушення вимог дорожнього знаку 3.34 та пункту 2.1.ґ Правил дорожнього руху, за останнє з яких передбачена відповідальність ч.1 ст.126 ЦПК України.

Суд констатує, що доводи позивача, стосовно необґрунтованості винесення постанови, а саме факту не здійснення правопорушення за яке передбачена відповідальність за частиною першою статті 126 КУпАП, спростовуються матеріалами справи.

Щодо посилань позивача на окремі недоліки оформлення оскаржуваної постанови, суд не бере до уваги та зазначає, що окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування.

Якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення.

Вчиненні органом управління процедурні порушення підлягають оцінці з огляду на те, наскільки ці порушення вплинули на можливість порушника захистити свої права та чи призвели процедурні порушення на встановлення обставин порушення та наслідки.

Навіть у випадку встановлення процедурних порушень прийняття постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності посадовими особами Департаменту не може бути підставою для скасування постанови у випадку встановлення відповідачем адміністративного правопорушення з боку позивача, факт вчинення якого підтверджується під час розгляду справи.

Вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог Правил дорожнього руху, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року по справі №826/11623/16 (провадження №К/9901/50453/18) та в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року по справі справа №826/15341/15 (провадження №К/9901/19896/18).

Позивачем по справі до адміністративного позову не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог, доведеність посилань про наявність порушень під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, а також не надано до суду доказів, які б впливали на розгляд справи про адміністративне правопорушення та надавали б підстави для прийняття іншого рішення, приймаючи доведеність вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Згідно з п.1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Оцінивши надані докази, враховуючи те, що обставини, вказані в постанові про адміністративне правопорушення мали місце та знайшли своє обгрунтування, суд вважає встановленою ту обставину, що позивач порушив вимоги ПДР, оскаржувана постанова серії ЕАР №6406948 від 14.01.2023 року винесена правомірно, відсутні обставини, які підтверджують неправомірне притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Незгода позивача з його притягненням до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення правопорушника від адміністративної відповідальності, з врахуванням вищенаведених судом доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушень.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Приймаючи дане рішення, суд керується саме цим принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого також сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Отже, наведене свідчить про те, що відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, відповідачем було з`ясовано, що позивачем були скоєні адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 121 КУпАП та ч.1 ст. 126 КУпАП, правомірно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП, а адміністративне стягнення інспектором патрульної поліції було накладено у межах санкції, передбаченої вищевказаною нормою права.

Приймаючи вищевикладене, суд вважає позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, необґрунтованим та не підлягаючим до задоволення.

З урахуванням відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені позивачем до відшкодування не підлягають.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 7, 36, 122, 126 КпАП України, ст.2, 22, 72, 73, 75-77, 242-246, 250-251, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Департаменту патрульної поліції (місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання в порядку передбаченому статтею 297 КАС України апеляційної скарги на рішення протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Повний текст рішення суду складено 12.04.2023 року.

Головуючий Калініченко Л. В.