Справа № 620/965/20
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 620/965/20

адміністративне провадження № К/9901/18083/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Кравчука В.М., Шарапи В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2020 (головуючий суддя: Коротких А.Ю., судді: Єгорова Н.М., Сорочко Є.О.) у справі №620/965/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

У березні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - ГУПФУ в Чернігівській області або відповідач), в якому просив:

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні з 29.01.2020 позивачу пенсії державного службовця у розмірі 80% відповідно до пункту 10 Прикінцевих положень Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII) з урахуванням довідки про заробітну плату від 28.01.2020 № 01-206 та довідки від 28.01.2020 № 01-207;

зобов`язати відповідача призначити з 29.01.2020 позивачу пенсію державного службовця у розмірі 80% відповідно до пункту 10 Прикінцевих положень Закону №889-VIII з урахуванням довідки про заробітну плату від 28.01.2020 № 01-206 та довідки від 28.01.2020 № 01-207.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 позов задоволено частково:

визнано протиправним і скасовано рішення відповідача, оформлене протоколом від 05.02.2020 № 81, про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком;

зобов`язано відповідача призначити ОСОБА_1 з 29.01.2020 пенсію за віком відповідно до Закону №889-VII від 10.12.2015 та статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон №3723-XII) з урахуванням довідки про заробітну плату від 28.01.2020 №01-206 та довідки №01-207 від 28.01.2020.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2020 скасовано рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 і ухвалено нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, у якій просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

IІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Верховного Суду від 04.08.2020 відкрито касаційне провадження у справі

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначений новий склад суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06.04.2023 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач перебуває на обліку в ГУПФУ в Чернігівській області, з 16.10.2012 по 27.03.2014 та з 01.03.2019 по 31.01.2020 отримував пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 28.03.2014 по 28.02.2019 отримував пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу».

На підставі поданої позивачем заяви від 29.01.2020, останній з 01.02.2020 отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» в розмірі, меншому за попередній.

Також 29.01.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком на підставі Закону №3723-ХІІ, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII.

За результатами розгляді цієї заяви, ГУПФУ в Чернігівській області було прийнято рішення, оформлене протоколом від 05.02.2020 №81, про відмову в призначенні пенсії за віком на підставі Закону №3723-ХІІ відповідно до пункту 12 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII з тих підстав, що позивачу вже призначалась пенсія по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» з 28.03.2014. Також зазначено, що форма нових довідок, які були подані разом із заявою про призначення пенсії, не береться до уваги, оскільки Законом №889-VIII, який набрав чинності з 01.05.2016, не передбачено проведення перерахунків раніше призначених пенсій державним службовцям; форми довідок про заробітну плату, які були затверджені постановою Пенсійного фонду України від 04.09.2013 №15-1, були виключені постановою Пенсійного фонду України від 04.07.2016 №15-2, з набранням чинності Закону № 889-VIII, стаття 37-1 Закону №3723-ХІІ втратила чинність.

Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся із цим позовом до суду.

ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН

На обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби, така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Також зазначає, що на момент звернення за призначенням пенсії відповідно до пункту 12 Прикінцевих положень Закону №889-VIII йому виповнилось 64 роки, що є достатнім для призначення пенсії державного службовця.

Відповідач позов не визнав. Зазначає, що позивачу вже призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону № 889-VIII, а чинним законодавством не визначено право на перерахунок пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу». Також вказує про неможливість врахування наданих позивачем довідок для перерахунку пенсії, оскільки такі довідки видані за формою довідок про заробітну плату, які були затверджені постановою Пенсійного фонду України від 04.09.2013 №15-1 та були виключені постановою Пенсійного фонду України від 04.07.2016 №15-2, їх врахування при переведенні на інший вид пенсії прямо суперечитиме пункту 4-7 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Додав, що аналогічний висновок щодо застосування норм права у спірних правовідносин міститься у постанові Верховного Суду від 19.03.2019 у справі №466/5138/17.

Зважаючи на те, що при зверненні за призначенням пенсії позивачем дотримано в сукупності всіх умов, а саме щодо віку (64 роки), страхового стажу (більше 40 років), стажу державної служби (більше 20 років), суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність відмови пенсійного органу у призначенні пенсії державного службовця.

Одночасно суд зазначив, що право на пенсію одержують зазначені в пунктах 10 та 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII особи, які мають необхідний стаж державної служби, страховий стаж та відповідний вік, і цей нормативний документ не встановлює, що таке право особа одержує при умові, що їм раніше пенсія за Законом № 3723-ХІІ не призначалась. За цих мотивів, суд першої інстанції відхилив доводи пенсійного органу про неможливість призначення позивачу пенсії за віком на умовах Закону України «Про державну службу».

Також суд першої інстанції констатував відповідність виданих довідок формі, затвердженій постановою правління Пенсійного фонду України від 17.01.2017 №1-3, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 08.02.2017 №180/30048.

Апеляційний суд дійшов протилежного висновку. За висновками суду апеляційної інстанції, оскільки на день набрання чинності Законом №889-VIIІ (01.05.2016), позивач не працював на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, то йому, окрім іншого (страхового стажу і віку), потрібно мати 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених Законом та актами Кабінету Міністрів України, а оскільки у позивача вказаний стаж відсутній (2 роки 10 днів військової служби і 15 років 9 місяців 11 днів роботи в державних органах), підстав для задоволення позову немає.

Окремо суд апеляційної інстанції констатував, що в період дії Закону №3723-ХІІ позивач не звертався до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії державного службовця, тобто право на призначення пенсії державного службовця не реалізував.

VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

Касаційна скарга обґрунтована неповним з`ясуванням судом апеляційної інстанції обставин справи, що призвело до помилкового скасування законного рішення суду першої інстанції. Скаржник наполягає, що станом на день набрання Законом №889-VІІІ чинності (01.05.2016), останній мав достатній стаж (понад 20 років) державної служби для призначення пенсії державного службовця, що підтверджується записами із трудової книжки, у зв`язку із чим висновок апеляційного суду про наявність у позивача стажу державної служби лише 15 років 9 місяців 11 днів не відповідає дійсності.

Також скаржник зазначив, що судом апеляційної інстанції при вирішенні цієї справи не була врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у зразковій справі №822/524/18 (постанова від 13.02.2019).

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, у якому, з посиланням на законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції, просить залишити оскаржуване судове рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Наполягає на відсутності підстав для призначення позивачу пенсії за віком.

Позивач подав відповідь на відзив. Наполягає, що набув право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ і Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII.

VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в оскаржуваній частині та дійшов таких висновків.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Частиною першою статті 37 Закону №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Отже, до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом №889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

01.05.2016 набрав чинності Закон № 889-VIII.

Відповідно до статті 90 цього Закону пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Водночас, пунктом 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII передбачено, що Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ втратив чинність, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.

Отже, законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.

Відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Положеннями пункту 12 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 1 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Подібних висновків щодо застосування зазначених норм матеріального права дійшов Верховний Суд у рішенні від 04.04.2018 у зразковій справі №822/524/18, а також у постановах від 01.12.2020 у справі №466/6057/17, від 16.12.2021 у справі №538/804/17, від 22.06.2021 у справі №308/67/17, від 29.09.2022 у справі №234/6967/17 та від 29.11.2022 у справі №431/991/17, від 27.01.2023 у справі №340/4184/21.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом 01.05.2016 (набрання чинності Законом №889-VIII), позивач не працював на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби. Відтак, для збереження права на призначення пенсії за віком на умовах статті 37 Закону №3723-XII, Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII, позивач станом на 01.05.2016 повинен був мати не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Також, суд апеляційної інстанції констатував, що позивач має 2 роки 10 днів військової служби, які згідно із пунктом 3 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (далі - Порядок №283) зараховуються до стажу державної служби, та 15 років 9 місяців 11 днів стажу роботи в державних органах, що у сукупності є недостатнім для призначення пенсії згідно статті 37 Закону № 3723-XII, Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII.

Колегією суддів встановлено, що взяті до уваги апеляційним судом показники стажу державної служби позивача відповідають інформації, зазначеній у розпорядженні пенсійного органу від 04.04.2014 №157881 про призначення пенсії по інвалідності (а.с. 15).

Проте, судом апеляційної інстанції не враховано, що за інформацією, зазначеною також у цьому розпорядженні, стаж роботи позивача в органах місцевого самоврядування (посадова особа в ОМС) становить 12 років 2 місяці 20 днів.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №283 (діяв до набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889), робота на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування, зараховується до стажу державної служби.

Згідно із пунктом 4 цього Порядку, до стажу державної служби зараховується, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Отже, судом апеляційної інстанції не перевірено чи відносяться посади, які обіймав позивач в органах місцевого самоврядування, до посад, визначених статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Натомість суд першої інстанції без конкретизації періодів роботи позивача встановив, що станом на 01.05.2016 останній мав достатній стаж (понад 20 років) державної служби для призначення пенсії державного службовця.

Згідно із частиною другою статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Межі перегляду судом апеляційної інстанції визначені у статті 308 КАС України

Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом суд апеляційної інстанції переглядає адміністративну справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Загальні межі таких повноважень із метою досягнення завдань адміністративного судочинства визначають специфіку апеляційного провадження згідно з такими фундаментальними принципами, як диспозитивності та офіційності.

За правилами, встановленими статтею 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку про передчасність висновків апеляційного суду щодо невідповідності висновків суду першої інстанції про дотримання позивачем при зверненні до пенсійного органу за призначенням пенсії за віком в сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ, пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, зокрема, щодо стажу державної служби.

З`ясування зазначених вище обставин має важливе значення для правильного вирішення судом апеляційної інстанції спору, у визначених статтею 308 КАС України, межах перегляду рішення суду першої інстанції.

VІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно із частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ.

Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом (частина четверта статті 353 КАС України).

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі №620/965/20 скасувати.

Справу №620/965/20 направити до Шостого апеляційного адміністративного суду на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

В. М. Кравчук

В. М. Шарапа