Справа № 420/18345/22
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2023-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Одеса

У залі судових засідань № 18

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

при секретарі судового засідання - Донець В.Р.

за участю сторін:

представника позивача - Мастістий І.А.

представника відповідача - Буднік В.Ю.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення відповідача №6950 від 09.12.2022 року про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , належної ОСОБА_2 , зобов`язання відповідача видати позивачу посвідку на тимчасове проживання в Україні.

За цією позовною заявою відкрито загальне позовне провадження у відповідності до ст. 12 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Представник позивача в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Позов, відповідь на відзив обґрунтовані позивачем тим, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є Чеченцем за національністю, належить до громадянства російської федерації та з 2020 року на законних підставах перебував на території України. 14.08.2020 року позивач вперше отримав посвідку на тимчасове проживання на території України. 13.07.2021 року здійснено обмін посвідки на проживання на території України, яка була дійсна до 08.07.2022 року. 11 лютого 2022 року позивач звернувся до відповідача за отриманням дозволу на імміграцію. В подальшому позивач звернувся з черговою заявою для обміну посвідки на тимчасове проживання. З інформації в електронному сервісі перевірки стану оформлення документів позивач дізнався, що «документ персоналізовано та відправлено до підрозділу міграційної служби 08.12.2022 року». Тобто нову посвідку № НОМЕР_1 було виготовлено та відправлено для отримання. Однак, працівниками Управління стратегічних розслідувань ДСР ГУНП в Одеській області позивача було незаконно затримано 09.12.2022 року (фактично викрадено). Про підстави затримання позивача не повідомляли, протокол про затримання не складався. 10.12.2022 року до позивача не було допущено адвоката, його протизаконно тримали в приміщенні УСР за адресою АДРЕСА_1 . На наступний день 10.12.2022 року працівниками УСР позивача було примусово поміщено до транспортного засобу, доставлено до державного кордону України в н.п. Маяки та примушено покинути територію України. При цьому, жодних рішень про примусове повернення йому не вручалось. В подальшому, з відповіді ДМС №5100.5.3.-11266/51.1.-22 від 21.12.2022 року на адвокатський запит, позивачу стало відомо про те, що 08.12.2022 року управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України звернулось до ГУ ДМС в Одеській області з поданням про скасування посвідки на тимчасове проживання, про примусове повернення, видворення до країни походження або третьої країни іноземця за № 8289/55/114/02.2022. Як вбачається з відповіді на адвокатський запит, рішення про примусове повернення або про заборону в`їзду органами ДМС не приймалось, однак було прийняте рішення № 6950 від 09.12.2022 року про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що на час прийняття оскаржуваного рішення ГУДМС України в Одеській області, не мало належних та допустимих доказів вини позивача у вчиненні дій, що становлять загрозу національним інтересам та безпеці, у зв`язку із чим рішення про скасування посвідки ОСОБА_1 є протиправним.

Представник відповідача в судове засідання з`явився, просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач позов не визнає, зазначає, що 18.08.2020 року ОСОБА_3 отримав посвідку на тимчасове проживання строком дії до 11.08.2021 року на підставі шлюбу з громадянкою України. 21.07.2021 року було здійснено обмін посвідки строком дії до 08.07.2022 року. 29.11.2022 року ОСОБА_4 було подано заяву про обмін посвідки. ГУ ДМС в Одеській області направило на друк до ДП Поліграфічний комбінат «Україна» та 07.12.2022 року посвідка отримана ГУ ДМС в Одеській області. 08.12.2022 року до ГУ ДМС в Одеській області надійшло подання від Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань про скасування посвідки на тимчасове проживання. 09.12.2022 року ГУ ДМС в Одеській області за результатами розгляду подання Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 08.12.2022 року №8289/55/114/02.2022 прийнято рішення №6950 про скасування посвідки на тимчасове проживання №800294373 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначена посвідка була оформлена на підставі заяви позивача про обмін, однак не була отримана. Національна поліція України розцінює діяльність позивача як одну з потенційних загроз громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян і інших осіб, які знаходяться на території України. Тобто, подання про скасування посвідки на тимчасове проживання позивача в Україні, підготовлене службою в межах компетенції, визначеної Законом України «Про Національну поліцію». Відповідач вважає, що ГУ ДМС в Одеській області правомірно винесено рішення №6950 від 09.12.2022 року відносно позивача та скасування посвідки на тимчасове проживання, у зв`язку із чим підстав для визнання його протиправним та скасування не має.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, а також обставини якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача, заперечення відповідача, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, який 18.08.2020 року отримав посвідку на тимчасове проживання строком дії до 11.08.2021 року на підставі шлюбу з громадянкою України.

21.07.2021 року ГУ ДМС в Одеській області було здійснено обмін посвідки ОСОБА_1 строком дії до 08.07.2022 року (аркуш справи 101).

29.11.2022 року ОСОБА_1 подав до ГУ ДМС в Одеській області заяву про обмін посвідки (аркуш справи 96).

Після отримання заяви позивача на обмін посвідки ГУ ДМС в Одеській області направило її на друк до ДП Поліграфічний комбінат «Україна», та 07.12.2022 року посвідка № НОМЕР_1 отримана ГУ ДМС в Одеській області.

Однак посвідка не була видана позивачу, оскільки рішенням ГУ ДМС в Одеській області від 09.12.2022 року ОСОБА_1 скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 (аркуш справи 109).

Позивач не погодився із прийнятими відповідачем рішеннями та звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. ст. 19, 26 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються ти ми самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до п. 1, п. п. 3 п. 7, п. 14, 35, 36, 37 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322 посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Обмін посвідки здійснюється у разі, зокрема, закінчення строку дії посвідки.

ДМС має право отримувати інформацію про особу з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, в обсязі, необхідному для ідентифікації особи у зв`язку з оформленням посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміном.

Після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, а також перевірку інформації, зазначеної нею в заяві-анкеті, та поданих документів.

Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, що містяться у базі даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, «Аркан» або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

У разі необхідності підтвердження інших відомостей про іноземця або особи без громадянства або дійсності поданих ними документів надсилаються запити до відповідних державних органів або їх територіальних органів (підрозділів), які надають відповідь протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

При цьому, відповідно до п. п. 4 п. 63, п. 64 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.

Відповідно до п. п. 6, 9, 19 ст. 1, п. 5 ст. 3, ч. 1, 2 ст. 12, ч. 4 ст. 18 Закону України «Про національну безпеку України» загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Стратегія національної безпеки України - документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки.

Загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Сектор безпеки і оборони України складається з чотирьох взаємопов`язаних складових: сили безпеки; сили оборони; оборонно-промисловий комплекс; громадяни та громадські об`єднання, які добровільно беруть участь у забезпеченні національної безпеки. Функції та повноваження складових сектору безпеки і оборони визначаються законодавством України.

До складу сектору безпеки і оборони входять: Міністерство оборони України, Збройні Сили України, Державна спеціальна служба транспорту, Міністерство внутрішніх справ України, Національна гвардія України, Національна поліція України, Державна прикордонна служба України, Державна міграційна служба України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Служба безпеки України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Служба судової охорони, Управління державної охорони України, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, Апарат Ради національної безпеки і оборони України, розвідувальні органи України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну військово-промислову політику.

Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує громадську безпеку і порядок, охорону прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидію злочинності, а також надає визначені законом послуги з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до ст. 2, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліцію», завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності.

Поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення.

В якості підстави для прийняття оскаржуваного рішення відповідачем зазначено п. п. 4 п. 63 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322, відповідно до якого посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Указом Президента України від 14.09.2020 року №329/2020 введено в Стратегію національної безпеки України, відповідно до п. 19 якої Спеціальні служби іноземних держав, насамперед Російської Федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення відповідачем стало подання Управління стратегічних розслідувань в Одеській області №8289/55/114/02.2022 від 08.12.2022 року про скасування посвідки на тимчасове проживання, про примусове повернення, видворення до країни походження або третьої країни іноземця.

Подання обґрунтовано тим, що відповідно до Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2020 року № 1126-р, в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави за результатами реалізації отриманої оперативної інформації, встановлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , документованого посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , виданої 07.12.2022 року, який прибув в Україну з метою вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організацію масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності та направлені на повалення державного ладу України.

Крім того, з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, у ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 входить до ОЗГ, яке складається з осіб переважно чеченської національності. Позиціонує себе як кримінальний лідер та авторитет серед осіб чеченської національності, що займаються протиправною діяльністю та мешкають на території Одеської області. Причетний до організації вимагання, розбійних нападів, інших насильницьких злочинів відносно особи. Разом з цим зазначено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 станом на 08.12.2022 року не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому, суд зазначає, що покладений в основу оскаржуваного рішення висновок відповідача про те, що дії позивача загрожують національній безпеці України та громадському порядку, які можуть призвести до підриву державності та направленні на повалення державного ладу України, не знайшов свого підтвердження в ході розгляду судом даного спору, оскільки на підтвердження існування обставин та фактів, з якими відповідач пов`язує такий висновок, не надано суду жодного доказу.

Крім того, зазначаючи про те, що позивач, перебуваючи на території України, може бути причетний до вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організації масових протестів та заколотів, які можуть привести до підриву державності та направлені на повалення державного ладу України, відповідач на виконання вимог ч.2 ст.77 КАС України повинен був навести обставини та факти, які мають відношення до позивача та дають обґрунтовані підстави для таких висновків.

Управління стратегічних розслідувань поліції в Одеській області також не вказало на будь-які конкретні дії або вчинки позивача, які б вказували на вчинення або на намір вчинення позивачем тих дій, про які зазначило Управління у своєму поданні №8289/55/114/02.2022 від 08.12.2022 року.

При цьому, у вказаному поданні зазначено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 станом на 08.12.2022 року не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином сам по собі факт дотримання відповідачем процедури прийняття оскаржуваного рішення без його належного обґрунтування не може бути достатньою та безумовною підставою для висновку про правомірність оскаржуваного рішення.

Суд вважає, що оскаржуване рішення не відповідає всім критеріям, які визначені ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, критерію обґрунтованості, який відображає принцип обґрунтованості рішення або дії суб`єкта владних повноважень. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Аналогічна правова позиція щодо застосування критерію обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень відображена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 року у справі №1840/2970/18.

Відповідно до п. 6 «Положення про Державну міграційну службу України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360, ДМС для виконання покладених на неї завдань має право: користуватися відповідними інформаційними базами даних державних органів, державною системою урядового зв`язку та іншими технічними засобами; проводити перевірки стану додержання органами виконавчої влади, громадянами, органами реєстрації, підприємствами, установами та організаціями вимог законодавства у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів і вносити пропозиції щодо усунення причин порушення таких вимог.

Суд також зазначає, що будь-яка інформація (в тому числі органів державної прикордонної служби) може бути підставою для проведення міграційною службою перевірки та збору доказів щодо конкретної особи.

Без проведення відповідної перевірки вказаних обставин, прийняття ДМС рішення про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання є лише формальністю та суперечить як діючому законодавству у даній сфері, так і вимогам статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ході розгляду цієї справи відповідачем не надано доказів існування вироку суду, яким позивача засуджено за вчинення злочинів, чи постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, де були б встановлені обставини, що мали б для суду преюдиційне значення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 року у справі №815/1063/18.

Крім того, в оскаржуваному рішенні відповідача не зазначено фактичних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Тобто, на час прийняття оскаржуваного рішення Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не мало належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені злочинів, зазначених у поданні Управління стратегічних розслідувань в Одеській області №8289/55/114/02.2022 від 08.12.2022 року. В ході розгляду справи відповідачем не надано доказів існування вироку суду, яким позивача засуджено за вчинення злочинів, чи постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, де були б встановлені обставини, що мали б для суду преюдиційне значення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.04.2020 року у справі №480/296/19.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідач не надав суду будь-яких підтверджень того, що позивач може бути причетний до вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, а як вже зазначено вище, Управління стратегічних розслідувань поліції в Одеській області у поданні №8289/55/114/02.2022 від 08.12.2022 року зазначило, що позивач не перебуває у статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідач також не посилається на існування обставин притягнення позивача до кримінальної відповідальності в рамках будь-якого кримінального провадження.

Саме наявність кримінальної складової в діях особи може розглядатися як загроза національній безпеці України, громадському порядку, або правам і законним інтересам громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Але доказів наявності саме таких складових в діях позивача відповідачем не надано, що, в свою чергу, також вказує на безпідставність оскаржуваного рішення.

Таким чином, під час розгляду подання Управління стратегічних розслідувань поліції в Одеській області співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області не оцінювалась та не перевірялась реальність існування наведених у поданні підстав для прийняття оскаржуваного рішення, а рішення фактично прийнято формально, тобто за наявності лише самого факту надходження вказаного подання.

При цьому, оскаржуване рішення прийняте відповідачем 09.12.2022 року, тобто на наступний день, після надходження подання до ГУ ДМС України в Одеській області, що вказує на відсутність у відповідача намагання перевірити вказані у поданні обставини.

Крім того, суд враховує під час розгляду цієї справи те, що після отримання заяви позивача на обмін посвідки, відповідачем було здійснено перевірку всіх даних позивача та 07.12.2022 року було надруковано посвідку на тимчасове проживання ОСОБА_1 в Україні № НОМЕР_1 , що підтверджує відсутність підстав для відмови позивачу в обміні посвідки на тимчасове проживання в Україні.

В матеріалах справи міститься лист ГУ ДМС України в Одеській області на адресу позивача від 19.07.2022 року щодо стану розгляду заяви про надання дозволу на міграцію від 11..02.2022 року №400040817 відповідно до якого відповідач направив запити до СБУ, ГУ НП, Держприкордонслужби щодо наявності або відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на міграцію в Україну та з пояснень представника відповідача та факту направлення для друку та друку 07.12.2022 року посвідки №800294373 вбачається що від зазначених органів будь-якої інформації, яка б перешкоджала перебуванню позивача в Україні не надійшло, що підтверджує безпідставність рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні ОСОБА_1 .

Так, відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Отже, загальні підстави, умови, форми, основні ознаки правопорушення, що створюють їх склад, за що особу може бути притягнуто до одного з видів відповідальності та процедуру такого притягнення має визначати закон.

Вина у вчиненні злочину або адміністративного правопорушення встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення відповідно.

Стаття 62 Конституції України закріплює принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Таким чином, враховуючи те, що у поданні Управління стратегічних розслідувань поліції в Одеській області не вказується про фактичні обставини, на підставі яких зроблений висновок про загрозу національній безпеці України діяльністю позивача, враховуючи презумпцію невинуватості особи, суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача №6950 від 09.12.2022 року про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , належної ОСОБА_2 та наявність підстав для його скасування.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, суд вважає, що під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту порушеного права беззаперечно повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи встановлені під час розгляду обставини протиправності оскаржуваного рішення відповідача, суд вважає, що саме зобов`язання відповідача видати позивачу посвідку на тимчасове проживання в Україні є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані, відповідають вимогам законодавства та підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 139, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, ) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача №6950 від 09.12.2022 року про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , належної ОСОБА_2 , зобов`язання відповідача видати позивачу посвідку на тимчасове проживання в Україні - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №6950 від 09.12.2022 року про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , належної ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати ОСОБА_1 посвідку на тимчасове проживання в Україні.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 14.04.2023 року.

Суддя Л. І. Свида