Справа № 309/707/23
Суддя: Орос Я. В.
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 309/707/23
Провадження № 2-а/309/13/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Орос Я.В.

за участю секретаря Гаклик Л.О.

представника позивача Гринюк Г.В.

відповідача Бабець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хуст справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області, заступника начальника Хустського районного відділу ГУ ДМС в Закарпатській області Бабець Володимира Івановича про визнання дій неправомірними та скасування рішення про примусове повернення до країни походження,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області, заступника начальника Хустського районного відділу ГУ ДМС в Закарпатській області Бабець Володимира Івановича про визнання дій неправомірними та скасування рішення про примусове повернення до країни походження.

Позовні вимоги в мотивовані тим, що рішенням Хустського районного відділу ГУ ДМС у Закарпатській обл. від 25 січня 2023 року її - ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП з накладенням штрафу в розмірі 1700 грн. та вирішено примусово повернути її до країни походження - російської федерації зобов`язавши її покинути Україну до 18.02.2023 року.

Позивач вважає таке рішення в частині примусового повернення її до російської федерації незаконним та таким , що підлягає скасуванню виходячи з того, що її перебування в державі Україна не є випадковим. 27.08.1988 року ще будучи студенткою лісотехнічного інституту вона зареєструвала шлюб з громадянином України, мешканцем с. Кошельово Хустського р-ну ОСОБА_2 . У 1989 році вона закінчила інститут та як молодий спеціаліст направлена на роботу в Хустський лісокомбінат, тобто за місцем проживання свого чоловіка.

Вона працювала на підприємстві технологом, так як на той час це була одна держава вона як громадянка СРСР, за походженням росіянка була працевлаштована та відповідно мала місце проживання в с. Кошельово, де у неї народилося двоє синів громадян України. Вона зареєстрована в державному реєстрі платників податку в Україні з 7.11.1996 року.

Позивач з чоловіком побудували будинок по АДРЕСА_1 де відповідно до рішення Кошелівської сільської ради від 26.02.1999 року їм було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку.

В 2013 році помер її чоловік та при житті не оформив документи про право власності на будинок тому її сини звернулися до суду з позовом про визнання права власності на будинок за ними в порядку спадкування, де вона була учасником процесу як третя особа і рішенням Хустського районного суду від 15 травня 2014 року позов задоволено.

Вона не претендувала на частку в житловому будинку та на частку в спадщині так як в неї було громадянство Росії і крім того вони домовилися, що все її з чоловіком майно буде оформлено на синів з якими вона буде проживати.

Влітку 2019 року вона змушена була тимчасово виїхати до Росії в зв`язку з хворобою матері, яка важко хворіла внаслідок цукрового діабету втратила ногу та потребувала стороннього догляду.

Так як мати невдовзі померла і після її смерті залишилося спадкове майно - житлова квартира на яку спадкоємцями були вона з братом для оформлення спадщини та відчуження на території Росії майна їй необхідно було зареєструвати офіційно місце проживання в РФ.

В грудні 2019 року вона повернулася на своє постійне місце проживання, тобто в с. Кошельово, де проживає разом із своїми синами в збудованому нею з чоловіком будинку, не порушує нічиїх інтересів, однак не маючи громадянства України офіційно не змогла зареєструвати своє місце проживання.

В даний час вона є особою передпенсійного віку, хворіє психічним захворюванням і потребує стороннього догляду, проживаючи разом із своїми дітьми, які її забезпечують всім необхідним. Інших родичів в неї немає. На території російської федерації вона не має ні житла, ні будь якого майна , ні родичів, тобто повертатися їй нікуди.

Своїм проживанням на протязі більше ніж 30 років на території України створивши тут майно вона не порушує законодавства України, не створює небезпеки для національної безпеки чи охорони громадського порядку.

В день прийняття оскаржуваного рішення вона сама звернулася до міграційної служби з питання отримання громадянства, так як нею квітні 2020 року подано всі документи до відділу Хустського РВ ДМС для отримання громадянства України. Саме в зв`язку з відсутністю відповіді на її звернення, вона особисто з`явилася до відділу ДМС для з`ясування питання термінів розгляду її заяви, тобто будь-яких профілактичних заходів, як це вказано в рішенні не проводилося. В рішенні не вказано коли закінчився термін її перебування на території України, так як вона повернулася до свого постійного місця проживання (де була відсутня всього три місяці по поважних причинах) в кінці 2019 року.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Гринюк Г.В. позовні вимоги підтримала покликаючись на наведені в позовній заяві обставини, просить їх задоволити.

В судовому засіданні заступник начальника Хустського районного відділу ГУ ДМС в Закарпатській області Бабець В. І. позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову покликаючись на наведені у письмовому відзиві обставини. У своєму відзиві відповідач вказує , що згідно пункту 7 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773 (Далі - Закон №3773) - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Частиною 1 статті 26 Конституції та статтею 3 Закону № 3773 визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України,- за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини 2 статті 17 Закону № 3773 документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Згідно п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 (далі - Порядок) - іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС.

Згідно статті 23 Закону №3773 нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Так, у ході проведення профілактичних заходів щодо нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері у м. Хуст 25 січня 2023 виявлено громадянку рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перевіркою документів на право перебування/проживання іноземця в Україні встановлено, що у позивача відсутні документи на право перебування в Україні та відповідно реєстрація місця проживання/перебування. Проживає на території України незаконно з лютого 2020 року.

За порушення вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме встановленого факту перебування іноземця на території України понад встановленого терміну позивача 25.01.2023 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП .

Відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати ЗО днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до наданих пояснень позивача та дослідження всіх обставин справи, позивач до органів та підрозділів міграційної служби із заявою та документами необхідними для продовження законного терміну перебування на території України не звертався.

Враховуючи вище викладене та з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Хустським відділом ГУДМС України в Закарпатській області 25 січня 2023 року прийнято рішення про примусове повернення з України позивача

Враховуючи викладене рішення Хустського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 25.01.2023 року про примусове повернення з України позивача приймалось з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним, а вимоги позивача - незаконними та необґрунтованими.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, належними та допустимими доказами доведено, та не заперечується відповідачем, що позивач ОСОБА_1 27 серпня 1988 р. зареєструвала шлюб з громадянином України мешканцем с. Кошельово Хустського району Закарпатської області ОСОБА_2 .

За час спільного проживання у позивача та ОСОБА_2 народилося двоє дітей - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після одруження, починаючи з 01.08.1989 року та до 03.11.2008 р. позивач працювала в Хустському лісокомбінаті.

За період перебуванні у шлюбі позивачем разом з чоловіком було побудовано будинок в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловік позивача ОСОБА_2 - помер.

На даний час позивач ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 разом з двома синами, невісткою та двома онуками.

Таким чином, встановлено, що діти позивача законно перебувають на території України, а отже позивач має сім`ю та має тісні суспільні та сімейні зв`язки в Україні.

Рішенням Хустського районного відділу ГУ ДМС у Закарпатській обл. від 25 січня 2023 року її - ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП з накладенням штрафу в розмірі 1700 грн. та вирішено примусово повернути її до країни походження - російської федерації зобов`язавши її покинути Україну до 18.02.2023 року.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22 вересня 2011 року № 3773-VI.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно з п.2 ст.25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

За змістом ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Ч.2 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачає, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ч.3 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119 (далі - Інструкція).

Згідно з п.5, 6 І розділу Інструкції підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення

Разом з тим, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.4 СК України кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання.

Ст.291 ЦК України передбачає, що фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

З врахуванням наведеного вище, суд вважає, що орган міграційної служби передчасно прийняв оскаржуване рішення, оскільки таким не враховано та не надано оцінки наявності у позивача дітей та онуків , які живуть та навчаються на території України, наявність постійного місця проживання на території України понад 30 років , відсутність даних про будь-які дії позивача, що б суперечили інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, тому у спірних правовідносинах відсутні підстави, передбачені статтею 26 Закону №3773-VI, наявність яких закон пов`язує з можливістю повернення особи до країни походження.

Крім того, суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо асоціальної чи протизаконної характеристики позивача.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, необхідно зазначити, що відносини позивача з членами його сім`ї, зокрема, дітьми та онуками, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (пункт 65 постанови у справі «Нунез проти Норвегії» (Nunez v. Norway) від 28 червня 2011 року (заява №55597/09).

Суд враховує, що втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене статтею 8 Конвенції, в контексті ухвалення рішення про примусове повернення в країну походження, не відповідає нормам законодавства, а отже, не може вважатися законним.

Варто також зазначити, що таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі №758/13408/18.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, суддів вважає про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки міграційна служба приймаючи оскаржуване рішення належним чином не з`ясувала факту наявності у позивача великої сім`ї, яка проживає в Україні, не взяла до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, та прийняла рішення непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Керуючись ст.ст. 2,19,72-77, 94, 211, 241-246, 250 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов - задоволити .

Визнати протиправним та скасувати рішення заступника начальника Хустського районного відділу ГУ ДМС в Закарпатській області Бабець Володимира Івановича від 25 січня 2023 р. про примусове повернення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до країни походження.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 13 квітня 2023 р.

Суддя Хустського

районного суду: Орос Я.В.