Справа № 539/2085/22
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 р.Справа № 539/2085/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Юсіфової Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28.09.2022, головуючий суддя І інстанції: Мирошникова О.Ш., м. Лубни Полтавської області, повний текст складено 28.09.22 року по справі № 539/2085/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

09.08.2022 до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області надійшла позовна заява громадянина Республіки Грузія ОСОБА_2 (місце перебування: АДРЕСА_1 ) до Управління ДМСУ в Полтавській області (місцезнаходження: Полтавська область, місто Полтава, вулиця Пушкіна, будинок 63), структурним підрозділом якого є Лубенський міськрайонний відділ УДМСУ у Полтавській області (місцезнаходження: Полтавська область, місто Лубни, вулиця Монастирська, будинок 4А) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну цього структурного підрозділу № 6/2022 від 30.05.2022.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28.09.2022 відмовлено в задоволені позову громадянина Республіки Грузія ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі вказує, що в оскаржуваному рішенні від 30.05.2022 № 6/2022 про примусове повернення у графі "п е р е к л а д а ч" внесенений запис "не потр е б у ю" та проставлений підпис позивача саме на цей факт, суд першої інстанції посилався як на обставину, що апелянт не потребує перекладача. Тобто рішення про примусове повернення позивача винесене та доведене позивачу без участі перекладача працівниками Лубенського відділу УДМС у Полтавській області, які згідно чинного законодавства України повинні вести діловодство виключно українською мовою, виходячи з того, що позивач розуміє українську мову, може читати нею та усвідомлювати значення термінології і не потребує перекладача, що не відповідає дійсності і дана обставинна підтверджується записами внесеними позивачем до пояснення, розписки про отримання рішення як на російській так і українській мові з явними помилками. Стверджує, що суд залишив без належної уваги наведенні докази, у суду не виникало сумніву про знання позивачем української мови навіть той факт, що в графі щодо необхідності перекладача з української мови, іноземець не зміг на підтвердження знання української мови написати про це українською, а з помилками написав іншою, російською мовою. Зазначає, що оскаржуване рішення про примусове повернення позивача з України, де проживають його близькі члени родини, а саме дружина та діти, які являються громадянами України, становить порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями статті 8 Конвенції, і в кожному випадку повинно розглядатися пропорційно переслідуваній меті відповідно до вимог Конвенції.

За приписами ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283,285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку (ч. 1ст. 268 КАС України).

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2ст. 268 КАС України).

У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3ст. 268 КАС України).

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Марнеулі, є громадянином Республіки Грузія та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9, 11).

Позивач 06.05.2015 уклав шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_5 , батьками якої є: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.14).

04.12.2020 Відділ у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Полтавській області постановив рішенням № 466 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 громадянину Грузії ОСОБА_7 (а.с.23,61). 23.04.2020 позивачу заборонено в`їзд в Україну на три роки до 23.04.2023 (а.с.24-25, 26, 60).

30.03.2022 відповідач склав щодо позивача протокол про адміністративне правопорушення у зв`язку з порушенням перебування в Україні та виніс постанову про накладання адміністративного стягнення серія ПНМПТ 001651 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень (а.с.19-20). Вказаний штраф сплачений позивачем.

30.05.2022 відповідач прийняв рішення № 6/2022 про примусове повернення позивача за межі України.

За цим рішенням, 30.03.2022 працівниками Лубенського відділу Управління ДМС України в Полтавській області виявили громадянина Республіки Грузії ОСОБА_2 , який незаконно перебуває на території України.

Лубенським міськрайонним відділом УДМСУ у Полтавській області прийнято рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну цього структурного підрозділу № 6/2022 від 30.05.2022.

Оскаржуване рішення зобов`язує громадянина Республіки Грузія ОСОБА_2 покинути територію України у термін до 26.06.2022.

Позивач з цим рішенням ознайомлений та отримав його копію, що підтверджує надана ним розписка. В даній розписці позивач зазначив, що перекладача не потребує (а.с.15-18).

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вчинення адміністративного правопорушення позивачем стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення про примусове повернення - дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно із приписами частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI визначено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Положеннями статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI установлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, установленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

У відповідності із частиною першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Обставини за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн визначені ч. 1 ст. 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", зокрема:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 (далі Інструкція від 23.04.2012 № 353/271/150).

Слід зазначити, що наведені вище положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI кореспондують із приписами вказаної вище Інструкції.

Так, відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції від 23.04.2012 року № 353/271/150 іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Згідно із пунктом 3 розділу ІІ Інструкції у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.

Так, судовою колегією з`ясовано, що в паспортному документі позивача є штамп Державної прикордонної служби від 01.10.2020 про заборону в`їзду на територію України терміном до 23.04.2023. 04.12.2020 позивачу скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні, однак останній межі держави не покинув. 30.03.2022 через порушення правил перебування в України щодо позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 203 КУпАП та винесено постанову про накладання адміністративного стягнення у вигляді штрафу 3400 грн, який позивач сплатив.

Слід зазначити, що порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» уважається, у тому числі, перебування особи на території України без законних на те підстав, яке мало місце у випадку спірних правовідносин.

Порушений позивачем законодавчо установлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не звертався до територіальних підрозділів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судова колегія зауважує, що наявність родичів на території України мало б бути причиною щодо своєчасних дій легалізації становища позивача, а не доводом останнього стосовно спростування підстав застосування процедури примусового видворення за установлених обставин даної справи.

При цьому, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставини, настання яких передбачає застосування положень ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», матеріали справи не містять та позивачем до суду не надано. Також, на переконання колегії суддів, відсутні підстави уважати, що позивач підпадає під захист статті 3, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на такі обставини як наявність у нього дружини та дітей, що проживають на території України, оскільки такі обставини в наведеному, у статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», переліку відсутні.

Сам по собі факт наявності у позивача дружини та дітей, що проживають на території України, не спростовує установлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

Аналогічний правовий висновок, викладено Верховним Судом у постанові від 18.03.2021 року по справі № 522/1441/18.

Бажання іноземця чи особи без громадянств, зберегти свої сімейні зв`язки покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо установлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Так, відповідно ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання останнім свого правового становища у легалізований спосіб, серед іншого, шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

Згідно із ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас, пасивна поведінка позивача щодо не реалізації своїх прав ні в якому разі не може ставитись у вину органу державної влади.

Доводи скаржника про порушення його права на захист та права на перекладача під час прийняття відповідачем спірного рішення, на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки в письмових поясненнях, позивачем особистим підписом засвідчено, що права, передбачені положеннями ст. 55, 59, 63 Конституції України, позивачу роз`яснені, участь перекладача не потребує, а пояснення бажає надавати зрозумілою для нього мовою.

Отже, під час винесення оскаржуваного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, позивачу були роз`яснені права, та забезпечена можливість надати пояснення зрозумілою для нього мовою, чим останній і скористався.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що орган міграційної служби діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України і законами України, в тому числі, з урахуванням положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому правових підстав щодо скасування рішення про примусове повернення немає.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення про примусове повернення з України, суд попередньої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції, в системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, та не впливають на висновки суду, викладені в рішенні суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Беручи до уваги вищевикладене, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, при ухваленні оскаржуваного рішення судом попередньої інстанції було дотримано усіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

З підстав визначених статтями 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28.09.2022 по справі № 539/2085/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді Г.Є. Бершов В.В. Катунов