Справа № 400/1890/23
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2023-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 400/1890/23
Головуючий в 1 інстанції: Фульга А. П.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування постанов,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та просила визнати протиправними та скасувати постанови Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчого збору ВП № 69168269 від 23.02.2023 року, ВП № 69168074 від 23.02.2023року, ВП № 69148862 від 23.02.2023 року, ВП № 69243157 від 23.02.2023 року, ВП № 69229226 від 23.02.2023року.

В обґрунтування позову зазначалось, що позивач добровільно виконала рішення про притягнення її до адміністративної відповідальності, яким на неї було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, тому підстав для стягнення виконавчого збору не має.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року, ухвалене за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження в м. Миколаїв у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що позивач добровільно сплатила штрафи, а тому вважає, що виконавець не мав підстав вирішувати питання щодо стягнення виконавчого збору в межах виконавчих проваджень. При цьому, апелянт наполягає, що у разі сплати штрафу протягом 10 днів з дня набрання законної сили постановою про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті така постанова вважається виконаною. У разі оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті перебіг строків зупиняється до розгляду скарги.

Також апелянт вказує, що постанови на підставі яких були відкриті виконавчі провадження не набрали законної сили через те, що такі не направлялися ОСОБА_1 на адресу, зазначену в Єдиному державному демографічному реєстрі.

Відповідачем до суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 у зв`язку із чим підстав для її задоволення не має, а тому просить рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року слід залишити без змін.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 з 16.05.2013 року обіймає посаду виконавчого директора ТОВ "Миколаївський завод залізобетонних виробів" (далі - ТОВ МЗЗВ). У власності ТОВ наявні спеціалізовані вантажні бетонозмішувачі, в тому числі транспортний засіб КАМАЗ 6520, державний номерний знак НОМЕР_1 .

В червні 2022 року позивачка довідалась про те, що на примусовому виконанні в Інгульському відділі державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувають постанови BM № 00006039 від 06.01.2022р., BM № 00009670, від 09.02.2022р., ВМ № 00009689, від 10.02.2022р., ВМ № 00009698 від 11.02.2022р. та BM № 00009712 від 11.02.2022 р. винесені Державною службою України з безпеки на транспорті у справі про адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані в автоматичному режимі, якими позивача, як керівника ТОВ "МЗЗВ"; притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 132-1 КУпАП.

Дані постанови було винесено в зв`язку з тим, що в різні години та дні було зафіксовано що транспортний засіб, що належить підприємству на якому позивачка обіймає посаду виконавчого директора, рухався по автомобільній дорозі з перевищенням нормативних параметрів, визначених п.22.5 ПДР України: навантаження на здвоєні осі транспортного засобу на 41,1% (10,892 тон).

Не погоджуючись із вказаними постановами про адміністративні правопорушення, ОСОБА_1 звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання їх протиправними.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2022 року по справі 490/2183/22 позов задоволено. Скасовано постанови ВМ №00006039 від 06.01.2022p.,BM № 00009670, від 09.02.2022р., ВМ № 0000968 від 10.02.2022р., BM № 000009698 від 11.02.2022р. та BM № 00009712 від 11.02.2022р. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 132-1 КУпАП та накладення на неї адміністративних стягнень у вигляді штрафу.

Постановою П`ятого апеляційний адміністративного суду від 24 січня 2023 року апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задоволено. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2022 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено.

У зв`язку зі скасуванням рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2022 року, позивачка в добровільному порядку сплатила суми штрафів за вказаними постановами: платіжним дорученням №8347 від 30.01.2023 року сплачено суму штрафу згідно постанови серії ВМ № 0000969 від 11.02.2022р. у розмірі 51000,00 гривень; платіжним дорученням №8349 від 30.01.2023 року сплачено суму штрафу згідно постанови серії BM № 00009670від 09.02.2022р. у розмірі 34000,00 гривень; платіжним дорученням №8350 від 30.01.2023 року сплачено суму штрафу згідно постанови серії ВМ № 00009712 від 07.02.2022р. у розмірі 34000,00 гривень; платіжним дорученням № 8351 від 30.01.2023 року сплачено суму штрафу згідно постанови серії BM № 00009689 від 10.02.2022р. у розмірі 51000,00 гривень; платіжним дорученням № 8352 від 30.01.2023 року сплачено суму штрафу згідно постанови серії ВМ №600006039 від 06.01.2022р. у розмірі 34000,00 гривень.

В цей час в Інгульському відділі державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вже було відкрито виконавчі провадження № 69148862 від 02.06.2022; №69168074 від 07.06.2022; №69243157 від 15.06.2022; № 69229226 від 15.06.2022; № 69168269 від 07.06.2022, на виконання вищезазначених постанов Державної служби України з безпеки на транспорті.

01.02.2023р. позивачка повідомила відповідача про сплату штрафів в добровільному порядку. Відповідач виніс постанови про закінчення виконавчих проваджень та оскаржувані в даній справі постанови про стягнення виконавчого збору.

Не погоджуючись із постановами про стягнення виконавчого збору, вважаючи їх протиправними, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачкою дійсно вчасно було сплачено штраф після набрання законної сили постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду, але виконавче провадження було вже відкрито до оскарження в судовому порядку постанов про притягнення до адміністративної відповідальності.

Крім того, суд відхилив доводи позивача про те, що оскільки зазначені постанови Державної служби України з безпеки на транспорті не набули законної сили в зв`язку з неналежним направленням цих постанов Авер`яновій В.В., їх було передчасно передано на примусове виконання, а Інгульський відділ ДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) розпочав примусове стягнення за постановами, що не набули законної сили та протиправно виніс постанови про стягнення виконавчого збору. Відхиляючи означений довід суд вказав, що він може ставити під сумнів лише законність постанов про відкриття виконавчого провадження, а таке питання не вирішувалося ні в даній справі, ні в інших провадженнях та постанови про відкриття виконавчих проваджень є чинними.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII).

Згідно з статтею 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.1, 10 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення: якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону №1404-VІІІ, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з положеннями статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини 3 статті 40 Закону №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Окремі питання організації виконання судових рішень також визначені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі - Інструкція №512/5).

Пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції №512/5 встановлено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору. Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Розрахунок нарахування виконавчого збору обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що стягнення виконавчого збору, за загальним правилом, пов`язується з початком примусового виконання виконавчого документа. Останнє розпочинається з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний зазначити суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що постанова ВМ № 00009698 від 11.02.2022 року набрала законної сили 07.04.2022 р. (а.с. 24), постанова ВМ № 00009670 від 09.02.2022 р. набрала законної сили 07.04.2022 р. (а.с. 32), постанова ВМ № 00006039 від 06.01.2022 р. набрала законної сили 17.03.2022 р. (а.с. 40), постанова ВМ № 00009689 від 10.02.2022 р. набрала законної сили 07.04.2022 р. (а.с. 48), постанова ВМ № 00009712 від 07.02.2022 р. набрала законної сили 07.04.2022 р. (а.с.56).

Із змісту вказаних постанов по справі про адміністративне правопорушення, які в подальшому були пред`явлені до примусового виконання також вбачається, що останні містять відповідні відмітки про набрання документами законної сили (а.с.116-120).

З матеріалів справи видно, що у разі несплати штрафу протягом 15 днів з метою примусового виконання постанови органом державної виконавчої служби стягненню підлягає штраф у подвійному розмірі (а.с.116-120).

Питання щодо відкриття виконавчих проваджень було вирішено виконавцем після надходження до нього виконавчих документів, а саме 02.06.2022 року, 07.06.2022 року, 15.06.2022 року. У свою чергу ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом щодо оскарження постанов лише у другій половині червня 2022 року, тобто поза межами строків, які встановлені законодавцем на їх оскарження.

До того ж, судова колегія зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували те, що позивач на виконання вимог ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомляла виконавця щодо оскарження постанов, які були пред`явлені до примусового виконання. Позивач лише у січні 2023 року повідомила про факти сплати штрафів та просила закінчити виконавче провадження у зв`язку із повним виконанням вимог, які на неї було покладено виконавчими документами (а.с. 25, 33, 41, 49, 57).

При цьому судом встановлено та як зазначає позивач суми штрафів були сплачені нею лише після прийняття апеляційним судом рішення за результатами апеляційного розгляду справи про скасування спірних постанов, тобто пізніше ніж десять днів з дати набрання законної сили постановами. У зв`язку із чим відсутні підстави вважати, що на момент відкриття виконавчих проваджень, боржник добровільно та до відкриття виконавчих проваджень виконав обов`язок по сплаті штрафів.

Судова колегія звертає увагу, що правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні виконавчих документів, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не залежить від того, подала особа виконавчий лист чи ні. Тобто боржник, як зацікавлена особа, для унеможливлення покладення на нього додаткових фінансових витрат повинен здійснити негайні дії для виконання рішення, яке набрало законної сили. При цьому з моменту набрання рішенням, яке підлягає примусовому виконанню законної сили і до моменту відкриття виконавчого провадження сплата боржником штрафу чи іншого боргу може свідчити про те, що такі дії є добровільним виконанням і у таких випадках виконавчий збір не підлягає стягненню.

Однак, як встановлено судом, суми штрафів були сплачені боржником після відкриття виконавчого провадження та після прийняття судом апеляційної інстанції остаточного рішення щодо оскарження постанов, які були пред`явлені стягувачем до примусового виконання. За таких обставин, суд вважає, що у даному випадку відсутнє добровільне виконання боржником покладеного на нього обов`язку по сплаті штрафу, оскільки такі дії були вчинені ним лише тоді, коли за результатом судового оскарження постанови не були скасовані як протиправні.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із доводами апелянта про те, що добровільна сплата штрафів після ухвалення апеляційним судом рішення у справі щодо законності постанов про притягнення до адміністративної відповідальності є тотожним добровільній сплаті штрафів протягом десяти днів з дати набрання законної сили постановами, оскільки такі доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні відповідної норми, а саме ст. 300-2 КУпАП.

Таким чином, судова колегія погоджується із висновком судом першої інстанції про безпідставність доводів позивача, що у даних правовідносинах слід застосовувати ст. 300-2 КУпАП, відповідно до якої у разі сплати штрафу протягом 10 днів з дня набрання законної сили постановою про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті така постанова вважається виконаною.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, що аргументи позивача з приводу надсилання їй постанов про притягнення до адміністративної відповідальності не у спосіб, перебачений законодавством не є підставою, з якою закон пов`язує протиправність постанови про стягнення виконавчого збору.

Колегія суддів звертає увагу, що такі доводи можуть бути прийнятними у випадку перевірки законності постанов про відкриття виконавчого провадження, однак предметом позову у цій справі є лише законність постанов про стягнення виконавчого збору у ВП №№ 69168269, 69168074, 69148862, 69243157, 69229226, натомість позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження в судовому порядку не оскаржуються, а інших доказів, які б вказували, що прийняті постанови про стягнення виконавчого збору є протиправними, в матеріалах справи відсутні.

Судовою колегією на підставі наявних в матеріалах справи доказів та пояснень сторін, які викладені в процесуальних документах по суті спору, не встановлено інших підстав з яких постанови про стягнення виконавчого збору можуть вважатися протиправними. При цьому суд звертає увагу, що норми статті 27 Закону № 1404-VIII містять вичерпний перелік підстав та умов, за якими виконавчий збір не стягується, зокрема визначено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, за умови, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення із винесенням відповідної постанови.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі 480/3452/19.

З огляду на викладене, колегія суддів звертає увагу, що оскаржуючи постанови про стягнення виконавчого збору апелянт просить скасувати їх з тих міркувань, що такі є протиправними з наведених мотивів у позові та апеляційній скарзі, однак постанова виконавця є проявом реалізації ним управлінської функції в межах наданих законодавством повноважень, а прийняття будь-якої постанови у виконавчому провадженні супроводжується діями виконавця, що відповідно також можуть бути оскаржені боржником, однак у даному випадку, такі дії не оскаржуються, а суд встановив, що самі постанови про стягнення виконавчого збору відповідають законодавству.

Таким чином, на підставі встановлених обставин, оцінивши наявні докази, судова колегія вважає, що постанови Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчого збору є правомірними, підстави для їх скасування відсутні, а тому рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є законним та не підлягає скасуванню.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ч. 4 ст. 272 КАС України, судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 та 289-4 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: І.О. Турецька