Справа № 440/18874/21
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2023-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 р. Справа № 440/18874/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.10.2022, (головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна) по справі № 440/18874/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування вимоги і рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-29006-13 від 09.08.2021 про сплату штрафу 3 839,96 грн, пені 4 992,98 грн, всього 8 831,94 грн;

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДПС у Полтавській області № від 01.06.2021 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску за період з 10.02.2018 до 20.05.2020.

В обґрунтування позову зазначила, що перебуває на податковому обліку як фізична особа-підприємець, проте доходів від провадження вказаної діяльності у спірний період не отримувала, перебувала у трудових відносинах з ТОВ "Геосинтез Інженірінг", який за неї сплачувало єдиний внесок , що виключає обов`язок позивача зі сплати єдиного внеску ще і як особою, яка провадить підприємницьку діяльність.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.10.2022 позов задоволено.

ГУ ДПС у Полтавській області (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просило скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з набуттям статусу підприємця у платника податків виникає обов`язок сплати єдиного внеску, незалежно від провадження ним своєї діяльності в межах чи поза межами юридичної особи на якій він працює.

Вказує, що за позивачем рахується заборгованість, що виникла в результаті несплати єдиного внеску, а тому податковим органом на підставі, в межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством, правомірно сформовано оскаржувану вимогу та прийнято рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску.

Позивач не подав відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 з 03.10.2003 по 30.01.2019 була зареєстрована як фізична особа-підприємець та взята на облік платника податків згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За період з 2017 р. по 3 квартал 2018 р. позивач сплатила єдиний внесок 21.12.2018, за 4 квартал 2018 р. - 12.02.2019, а за січень 2019 р. - 20.05.2020 р., що підтверджується інтегрованою карткою платника податків ФОП ОСОБА_1 (а.с. 67).

01.06.2021 ГУ ДПС у Полтавській області прийнято рішення №, яким за несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування застосовано до ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 3 838,96 грн та нараховано пеню за період з 10.02.2018 до 20.05.2020 у розмірі 4 992,98 грн, що у загальному розмірі становить 8 831,94 грн (а.с. 45).

На підставі зазначеного рішення контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-29006-13 від 09.08.2021 на загальну суму 8 831,94 грн (а.с. 44).

Також, судом встановлено, що з 2010 р. позивач працює в ТОВ "Геосинтез Інженірінг" на посаді заступника головного бухгалтера, що підтверджується записами в трудовій книжці та довідкою від 22.09.2021 (а.с. 18-23, 31).

Не погодившись з рішенням та вимогою про сплату боргу, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у спірний період позивач була найманим працівником, є застрахованою особою, а тому обов`язком зі сплати єдиного внеску наділений роботодавець.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначають Податковий кодекс України (далі ПК України) та Закон України № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі- Закон № 2464-VI).

Відповідно до п.п. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Підпункт 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Приписами п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відтак, платниками єдиного внеску у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску є фізичні особи-підприємці, незалежно від отримання ними доходу (прибутку).

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.

Втім, проаналізувавши положення Закону №2464-VI, Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19 виклав правовий висновок, згідно з яким особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Вказані висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 31.03.2023 у справі № 600/2686/21-а.

Судом встановлено, що 01.06.2021 ГУ ДПС у Полтавській області відносно ОСОБА_1 прийнято рішення № , яким до неї застосовано штраф у розмірі 3 838,96 грн за несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та нараховано пеню у розмірі 4 992,98 грн, що у загальному розмірі становить 8 831,94 грн.

На підставі зазначеного рішення контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-29006-13 від 09.08.2021 на загальну суму 8 831,94 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Як зазначив податковий орган та підтверджено інтегрованою карткою, ОСОБА_1 сплатила єдиний внесок за період з 2017 р. по 3 квартал 2018 р. 21.12.2018, за 4 квартал 2018 р. - 12.02.2019, а за січень 2019 р. - 20.05.2020, тобто поза межами строків, встановлених ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI.

Разом з тим, як встановлено судом, з 2010 р. по теперішній час позивач працює в ТОВ "Геосинтез Інженірінг" на посаді заступника головного бухгалтера та єдиний внесок за неї за спірний період сплачений роботодавцем, що підтверджується довідкою за формою ОК-7 "Індивідуальні відомості про застраховану особу" Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання доходу в період з 2017 року по січень 2019 року, а також доказів на спростування висновків суду про сплату роботодавцем за найманого працівника ОСОБА_1 єдиного внеску в цей період.

Факт перебування особи на обліку в органах податкової служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як самозайнятою особою, яка не здійснювала прибуткову діяльність.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи Серков проти України (заява №39766/05), Щокін проти України (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Отже, за наведених вище мотивів, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що нарахування позивачу штрафних санкцій та пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску є безпідставним, а тому оскаржувані рішення та вимога підлягають скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.10.2022 по справі № 440/18874/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова