Справа № 140/2659/22
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року ЛуцькСправа № 140/2659/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі В/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення своєчасного повного розрахунку; зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, за період з 07.11.2017 по 21.02.2022 у розмірі 453135,36 грн.; визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення у відповідності до судових рішень у справі №140/4626/21; зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів за весь час порушення строку виплати грошового забезпечення у відповідності до судових рішень у справі №140/4626/21.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 та наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.11.2017 №136 його з 07.11.2017 виключено із списків особового складу частини. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 у справі №140/4626/21, зокрема, зобов`язано В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в період з 12.08.2016 по 07.11.2017 зі встановленням базового місяця - січень 2008 року; зобов`язано В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2017 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано В/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2017 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016-2017 роки; зобов`язано В/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої статтею 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021, зокрема, змінено рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 у справі №140/4626/21, виклавши частини 6 і 7 його резолютивної частини в наступній редакції, зокрема: зобов`язано В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу частини 07.11.2017р.». Таким чином, вказаними судовими рішеннями було встановлено непроведення відповідачем повного розрахунку в день виключення зі списків особового складу з В/ч НОМЕР_1 07.11.2017.

Зазначає, що згідно повідомлення з AT Ощадбанк від 21.02.2022 остаточний розрахунок відповідач провів лише 21.02.2022, виплативши 68168,90 грн. (48817,34 грн. + 11079,77 грн.+8271,79 грн.), а тому відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідач має сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. При цьому, зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 07.11.2017 по 21.02.2022 повинен бути обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, та складати 453135,36 грн.

Також позивач вважає, що має право на компенсацію втрати частини доходів за весь час порушення строку виплати грошового забезпечення відповідно до судових рішень у справі №140/4626/21.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 09.03.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 12.03.2022 провадження у даній справі зупинено до моменту припинення на території України воєнного стану.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 заяву ОСОБА_1 про поновлення провадження у справі задоволено, провадження у даній справі поновлено.

Копія ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі від 09.03.2022 була надіслана відповідачу рекомендованою кореспонденцією за останньою відомою адресою місцезнаходження: АДРЕСА_1 , проте поштове відправлення не повернулося на адресу суду.

Також копія ухвали про поновлення провадження у справі від 27.02.2023 була надіслана відповідачу рекомендованою кореспонденцією за вказаною вище адресою місцезнаходження, проте поштове відправлення повернулося до суду з відміткою «окуповано».

У той же час, копія ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі від 09.03.2022 та копія ухвали про поновлення провадження у справі від 27.02.2023 були також надіслані відповідачу на електронну адресу, яка зазначена у довідці В/ч НОМЕР_1 від 19.10.2021 №1077/ФЕС.

Крім того, 03.03.2023 на офіційному веб-порталі судової влади України було розміщено оголошення про повідомлення відповідача В/ч НОМЕР_1 про розгляд даної справи.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав.

Інших заяв по суті справи чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні на адресу суду від учасників справи не надходило.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4, частини другої, пункту 10 частини шостої статті 12, частин першої - третьої статті 257, частини п`ятої статті 262 КАС України дану справу, як справу незначної складності, розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, з урахуванням строків, визначених статтею 258 КАС України.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

У період з 12.08.2016 по 07.11.2017 ОСОБА_1 проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 , що підтверджується витягами з наказу командира В/ч польова пошта НОМЕР_2 від 13.08.2016 №232, з наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 07.11.2017 №136, послужного списку прапорщика ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.11.2017 №136 прапорщика ОСОБА_1 , головного сержанта взводу збору, обробки та доведення розвідувальної інформації батареї управління та артилерійської розвідки бригадної артилерійської групи, звільненого наказом командира В/ч НОМЕР_1 відповідно до частини восьмої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за пунктом ж (які вислужили строк військової служби за контрактом), з 07.11.2017 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 у справі №140/4626/21 позов ОСОБА_1 до В/ч НОМЕР_3 , В/ч НОМЕР_1 про визнання дій, бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково, зокрема, зобов`язано В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в період з 12.08.2016 по 07.11.2017 зі встановленням базового місяця - січень 2008 року; зобов`язано В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2017 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано В/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2017 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016-2017 роки; зобов`язано В/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої статтею 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 в адміністративній справі №140/4626/21 скасовано в частині відмови задоволення позовних вимог та в цій частині прийняти нову постанову, якою заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги задоволено частково, а також змінено рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 у справі № 140/4626/21, виклавши частини 6 і 7 його резолютивної частини в наступній редакції: Визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу частини 07.11.2017р. Зобов`язано В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу частини 07.11.2017р. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

21.02.2022 на картковий рахунок позивача відповідачем В/ч НОМЕР_1 перераховано кошти у загальній сумі 68168,90 грн. (48817,34 грн. + 11079,77 грн.+8271,79 грн.), що підтверджується відповідною роздруківкою з Ощадбанк (а.с. 13 зворот).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1-2 цього Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно зі статтею 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Приписами пункту 242 розділу XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

Законом №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.

Водночас такі питання врегульовані КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (далі - у редакції, чинній як на момент звільнення позивача зі служби, так і на день проведення з ним остаточного розрахунку) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як установлено статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 28.12.2022 у справі №640/9375/20, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Отже, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Верховний Суд України у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція підтримана Верховним Судом.

За змістом висловленої у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 правової позиції питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу, одноразової грошової допомоги при звільненні, які не є складовими грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

З урахуванням наведеного суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише врегулювання оплати праці (грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, як-от щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Таким чином, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи зі служби.

У цій справі судом встановлено, що позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 07.11.2017.

У свою чергу, індексацію грошового забезпечення за період з 12.08.2016 по 07.11.2017, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 роки, грошову допомогу для оздоровлення за 2017 рік, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016-2017 роки, одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої статтею 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей відповідачем було виплачено ОСОБА_1 у загальній сумі 68168,90 грн. 21.02.2022.

Належність позивачу вказаних вище індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги, невиплачених під час проходження військової служби у В/ч НОМЕР_1 та при виключенні зі списків особового складу частини, встановлено рішеннями суду у справі №140/4626/21.

Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку виплатити позивачу при звільненні з військової служби та при виключенні зі списків особового складу частини всі належні йому суми.

Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку.

При розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при виключенні зі списків особового складу суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом другим пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Підпунктом б пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 розділу ІV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом з довідки В/ч НОМЕР_1 від 19.10.2021 №1077/ФЕС (а.с. 10) встановлено, що за два останні місяці перед звільненням з військової служби (вересень-жовтень 2017 року) позивачу нараховано грошове забезпечення у сумі 8997,60 грн. (посадовий оклад 750,00 грн.; оклад за військовим званням 60,00 грн.; надбавка за вислугу років 324,00 грн.; надбавка за виконання особливо важливих завдань 567,00 грн.; щомісячна додаткова грошова винагорода 3374,10 грн.; премія 3922,50 грн.) за вересень 2017 року та 8998,35 грн. (посадовий оклад 750,00 грн.; оклад за військовим званням 60,00 грн.; надбавка за вислугу років 324,00 грн.; надбавка за виконання особливо важливих завдань 567,00 грн.; щомісячна додаткова грошова винагорода 3374,10 грн.; премія 3923,25 грн.) за жовтень 2017 року, що за два місяці становить 17995,95 грн. Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 295,01 грн. (17995,95 грн./61, де 61 кількість календарних днів у вересні-жовтні 2017 року).

Період затримки розрахунку при звільненні повинен обчислюватися з першого дня після виключення зі списків особового складу частини, а закінчуватися днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником.

У розглядуваному випадку період затримки розрахунку при звільненні обчислюється з 08.11.2017 (позивача з 07.11.2017 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) по 20.02.2022 (остаточний розрахунок з позивачем проведено 21.02.2022) та становить 1566 календарних днів.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України та фактично у вказаній статті встановлено граничний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку (не більш як за шість місяців). Однак, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції, що діяла на момент їх виникнення - як на день виключення зі списків з особового складу частини, так і на день остаточного розрахунку, оскільки вирішення судом даної справи після внесення таких змін не повинно призводити до звуження прав позивача у зв`язку із наступними змінами у законодавстві; інше застосування норм цього Закону є порушенням принципу правової визначеності.

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу становить 461985,66 грн (295,01 грн х 1566 календарних днів).

Водночас у порівнянні із виплаченою сумою індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги, суму 461985,66 грн. не можна вважати співмірною.

За висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (висновки зроблені з урахуванням редакції статті 117 КЗпП України до внесення до неї змін Законом України від 01.07.2022 №2352-IX), встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Поряд з тим у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У постанові від 11.08.2021 у справі №821/2093/16 Верховний Суд вказав, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

При вирішенні цього питання у розглядуваній справі суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії позивача (коли позивач звернувся за вирішенням спору, тобто тривалість періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, у даному випадку більше трьох років) та дії відповідача (коли відповідач провів виплату зазначених сум).

Враховуючи, що відповідачем порушено строки виплати індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги (виплачений розмір яких становить 68168,90 грн.), а розрахований розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 461985,66 грн., що є непропорційним до розміру виплаченої суми, то суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, застосувавши принцип співмірності та пропорційності між інтересами позивача і відповідача.

З урахуванням принципу справедливості та співмірності суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, яка становить 0,1475 (68168,90 грн/461985,66 грн (виплачена сума несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення/ середній заробіток за весь час затримки розрахунку).

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки, становить 68142,88 грн (295,01 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,1475 х 1566 (дні затримки розрахунку)).

Отже, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 68142,88 грн.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині шляхом визнання протиправною бездіяльності В/ч НОМЕР_1 щодо непроведення з позивачем остаточного розрахунку у день звільнення з військової служби та стягнення з відповідача на користь позивача (з урахуванням принципу справедливості та співмірності) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 68142,88 грн., а також про відмову у задоволенні решти позовних (зокрема, про зобов`язання нарахування та виплати середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 453135,36 грн., які задоволені шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 68142,88 грн. із застосуванням принципу справедливості та співмірності).

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити, що відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів і їх сплата є обов`язком роботодавця та працівника. Тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податків та інших обов`язкових платежів, визначених законодавством.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

Щодо взаємопов`язаних позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів за весь час порушення строку виплати грошового забезпечення у відповідності до судових рішень у справі №140/4626/21, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вказаного Закону визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення).

За приписами статей 3, 4 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Норми аналогічного змісту містяться також у Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі Порядок №159).

За змістом статті 6 Закону №2050-ІІІ, пункту 7 Порядку №159 компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Із наведеного слідує, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений цей платіж і коли, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункту 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.04.2021 у справі №465/322/17, від 05.07.2022 у справі №420/7633/20 та ряду інших (постанови від 20.02.2018 у справі № 522/5664/17, від 21.06.2018 у справі №523/1124/17, від 12.02.2019 у справі №814/1428/18, від 08.08.2019 у справі №638/19990/16-а).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.10.2020 у справі №240/11882/19 вказав, що враховуючи наявність факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення. Так у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

За обставин цієї справи несвоєчасне нарахування сум індексації грошового забезпечення за період з 12.08.2016 по 07.11.2017, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2017 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016-2017 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої статтею 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, відбулось з вини відповідача, протиправність бездіяльності, якого щодо невиплати позивачу вказаних сум встановлено судовими рішеннями у справі №140/4626/21, а тому позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.

Отже, зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені вище норми права, якими врегульовано спірні правовідносини, з урахуванням наданих статтею 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку про задоволення позову в цій частині шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення, право на отримання яких встановлено судовими рішеннями у справі №140/4626/21, за весь час затримки виплати, починаючи з 2016 року по день фактичної виплати - 21.02.2022 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення, право на отримання яких встановлено судовими рішеннями у справі №140/4626/21, за весь час затримки, починаючи з 2016 року по день фактичної виплати - 21.02.2022.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 243- 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 68142,88 грн. (шістдесят вісім тисяч сто сорок дві грн. 88 коп.).

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення, право на отримання яких встановлено судовими рішеннями у справі №140/4626/21, за весь час затримки виплати, починаючи з 2016 року по день фактичної виплати - 21 лютого 2022 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення, право на отримання яких встановлено судовими рішеннями у справі №140/4626/21, за весь час затримки виплати, починаючи з 2016 року по день фактичної виплати - 21 лютого 2022 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код НОМЕР_5 ).

Суддя О. О. Андрусенко