Справа № 420/2457/23
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2023-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2457/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2023 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

06.02.2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд: скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області за № 273891 від 04.01.2023 року про скасування виданого ОСОБА_1 15.11.2004 року дозволу на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення Головного управлінням ДМС в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію № 273891 від 04.01.2023 року, яким позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну не містить обґрунтованих посилань на докази того, які саме свідомо неправдиві відомості надав позивач, що на думку позивача, є порушенням п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Ухвалою суду від 13.02.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами та зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати суду належним чином засвідчену копію пенсійної справи в частині, що стосується спірного питання.

23.02.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції відповідач зазначив, що в результаті додаткової перевірки матеріалів справи з`ясувалось, що брат заявника - громадянин України ОСОБА_2 не є повнорідним братом громадянина РФ ОСОБА_1 , що в свою чергу свідчить про надання позивачем неправдивих відомостей при поданні заяви на отримання дозволу на імміграцію в Україну. На підставі наведеного, контролюючим органом складено висновок від 04.01.2023 року про те, що дозвіл на імміграцію в Україну виданий позивачеві на підставі неправдивих відомостей, свідомо наданих заявником та підлягає скасуванню відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» у зв`язку з чим відповідачем правомірно прийнято спірне рішення. Також представник відповідача вказує і на те, що діючим законодавством України не передбачено затверджену форму рішення про скасування дозволу на імміграцію, а лише передбачено, що для прийняття такого рішення складається висновок із зазначенням підстав для скасування такого дозволу.

16.03.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачає можливість скасування особі дозволу на імміграцію у разі скоєння нею навмисних винних дій у вигляді надання посадовим особам, які вирішують питання про задоволення відповідної заяви свідомо неправдивих відомостей або підроблених документів, чого ОСОБА_1 не здійснював, у зв`язку з чим висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 від 04.01.2023 року та рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну за № 273891 від 04.01.2023 року з причини надання ним свідомо неправдивих відомостей не відповідає дійсності, через що, на думку позивача, відсутні причини відмови у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 15.11.2004 року документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 15.11.2004 року та по досягненню 25-річного віку отримав новий бланк посвідки серії НОМЕР_2 від 13.07.2015 року.

ГУ ДМС України в Одеській області здійснено перевірку законності надання дозволу на імміграцію громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , за результатами якої встановлено, що брат заявника - громадянин України ОСОБА_2 не є повнорідним братом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , оскільки у свідоцтві про народження останнього серії НОМЕР_3 від 22.08.1988 виданого Цамбульською сільською Радою Лазовского району Молдавської РСР, батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у свідоцтві про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_4 , виданого 17.08.1999 року відділом РАГС Синджерей Р. Метро (батьками зазначені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ). На підставі чого контролюючим органом зроблено висновок про те, що при подачі документів на оформлення дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 подав про себе свідомо неправдиві відомості.

Рішенням від 04.01.2023 року №273891 ГУ ДМС України в Одеській області скасувало ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Позивач вважає вищевказане рішення протиправним та таким що суперечить чинному законодавству, у зв`язку з чим подав до суду даний позов.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що даний позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини 15 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Пунктом 42 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (далі - Порядок №321), передбачено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36 і 37 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи.

Пунктом 36 та 37 Порядку оформлення визначено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, та перевірку поданих нею документів.

Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, "Аркан" або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Чинність дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.

Відповідно до вимог статті 12 Закону України "Про імміграцію" підлягає скасуванню дозвіл на імміграцію, а стаття 13 вказаного Закону встановлює вилучення посвідки на постійне місце проживання на підставі скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Тобто, підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є рішення компетентного органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Відповідно до пунктів 21-24 "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженого Постановою КМ України №1983 від 26.12.2002, Дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.

Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Отже, наведені вище вимоги Закону України "Про імміграцію" положення Порядку №1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Суд звертає увагу, що позивач ще у 2004 році отримав дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання в Україні, яку з досягненням 25-річного віку обновив 13.07.2015 року.

В свою чергу, при проведенні перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 контролюючим органом встановлено, що брат заявника - громадянин України ОСОБА_2 не є повнорідним братом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , оскільки у свідоцтві про народження останнього серії НОМЕР_3 від 22.08.1988 виданого Цамбульською сільською Радою Лазовского району Молдавської РСР, батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у свідоцтві про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_4 , виданого 17.08.1999 року відділом РАГС Синджерей Р. Метро (батьками зазначені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ). На підставі чого контролюючим органом зроблено висновок про те, що при подачі документів на оформлення дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 подав про себе свідомо неправдиві відомості.

Підставою для скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну, виданого 15.11.2004 року, стало подання заявником свідомо неправдивих відомостей (пункт 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію»).

Суд звертає увагу, що підставою надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну слугувало те, що його брат - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у громадянстві України (паспорт гр.. України серії НОМЕР_5 виданий 27.12.2001 Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області).

Між тим, в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 із зазначенням батька ОСОБА_3 та матір`ю ОСОБА_4 , а також копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 із зазначенням батька ОСОБА_6 та матір`ю ОСОБА_7 .

Тобто, ОСОБА_2 не є повно рідним братом позивача - ОСОБА_1 , оскільки вони мають лише спільну мати, але різних батьків.

Частиною 2 статті 26 Сімейного Кодексу України визначено поняття повнорідний та неповнорідний брат. Повнорідними є брати і сестри, які мають спільних батьків. Неповнорідними є брати і сестри, які мають спільну матір або спільного батька.

Відповідно до змісту статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) пункт 7 частини другої статті 4 виключено 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що при під час подання документів щодо оформленні дозволу на імміграцію в Україну позивач подав про себе свідомо неправдиві відомості, а саме зазначив ОСОБА_2 як рідного брата, але останній не є повно рідним братом позивача для отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Таким чином, суд вважає, що відповідач, приймаючи спірне рішення № 273891 від 04.01.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 діяв в межах відповідних приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до правил статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 12, 139, 242-246, 255, 262, 263, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя Токмілова Л.М.

.