Справа № 380/9678/22
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/9678/22 пров. № А/857/18161/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року (прийняте в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові суддею Сасевичем О. М.) в адміністративній справі № 380/9678/22 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.12.2019 до 29.06.2022;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.12.2019 до 29.06.2022, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 в адміністративній справі № 380/15365/21 військовою частиною здійснено з ним остаточний розрахунок при звільненні 30.06.2022, шляхом виплати йому індексації грошового забезпечення. Вказує, що відповідач нарахував йому на картковий рахунок кошти, а отже саме 30.06.2022 відбувся остаточний розрахунок по належним йому виплатам, відтак в період з 04.12.2019 по 29.06.2022 існувала затримка у розрахунку при звільненні, тому вважав, що у нього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 7500 грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила військова частина НОМЕР_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції винесене за невідповідності висновків суду обставинам справи, неповного з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що положення статті 117 Кодексу законів про працю України не поширюється на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Окрім цього вказав, що у провадженні Львівського окружного адміністративного суду вже перебувала адміністративна справа № 380/12769/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в якій рішенням суду від 31.08.2021 позовні вимоги було задоволено та, зокрема, вирішено стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 40 141,29 грн. Тобто, за один і той же проміжок часу позивач намагається повторно отримати середнє грошове забезпечення по відношенню до отриманої індексації грошового забезпечення.

Також рішення суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просив змінити рішення суду першої інстанції та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 42 077,07 грн.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом, в порушення принципу справедливості, не застосовано принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника передавального радіовузла взводу передавальних радіопристроїв радіороти батальйону зв`язку.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за № 241 від 04.12.2019, позивача було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 в адміністративній справі № 380/15365/21 було, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення («базового» місяця), а в період з 01.03.2018 по 04.12.2019 (включно) - з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, з урахуванням виплачених сум.

30.06.2022 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 в адміністративній справі № 380/15365/21 військова частина НОМЕР_1 нарахувала та виплатила ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 42 440,64 грн.

Позивач вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції покликався на те, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Однак такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України. Виходячи з принципу пропорційності, зважаючи на практику Верховного Суду та врахувавши позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, від 26 червня у справі № 761/9584/15-ц щодо дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, суд вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача зобов`язанням відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача 7500 грн середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»(далі - Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Проте, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, колегія суддів вважає, що норми статті 116 та статті 117 КЗпП України хоча і є загальними, проте поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

З матеріалів справи видно, що відповідачем повний розрахунок при звільненні проведено з позивачем лише 30 червня 2022 року на виконання рішення суду, тобто поза межами строку, встановленого статті 116 КЗпП України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на час звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що згідно правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, як ухвалення судових рішень про стягнення з роботодавця виплат, які мали бути виплачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, на переконання колегії суддів, доводи відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин приписів статті 117 КЗпП України є безпідставними.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

З огляду на зазначене є правові підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено доплатою суми індексації грошового забезпечення 30.06.2022, то з відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 05.12.2019 (наступний день після дня виключення зі списків особового складу) по 29.06.2022 (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні) за затримку терміном 937 календарних днів.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Як встановлено судом, грошове забезпечення позивача за останні два календарних місяця, що передували звільненню зі служби, без врахування одноразових виплат становить: жовтень 2019 - 13 169,75 грн, листопад 2019 - 13 169,75 грн.

Число календарних днів у жовтні 2019 - 31 день, у листопаді 2019 - 30 днів. Середньоденне грошове забезпечення становить 431,79 грн ((13 169,75 + 13 169,75) : (31 + 30)). Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача за період з 05.12.2019 по 29.06.2022 включно відповідно до норм ст. 117 КЗпП України становить 404 587,23 грн (431,79*937), де: 937 кількість календарних днів за період з 05.12.2019 по 29.06.2022 включно.

При цьому колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосувати до цих правовідносин принцип співмірності.

Зокрема, істотність частки суми індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 42 440,64 грн./404 587,23 грн (сума індексації грошового забезпечення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,104.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 431,79 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,104 х 937 (днів затримки розрахунку) = 42 077,07 гривень.

Отже, з врахуванням принципу співмірності, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 42 077,07 грн.

При цьому, колегія суддів зазначає, що зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 821/2093/16.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно урахував висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, та застосував принцип розумності, справедливості та пропорційності.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду враховує доводи відповідача щодо пред`явлення позивачем аналогічного позову про стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, незважаючи на те, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем відбувся саме 30 червня 2022 року з огляду на таке.

Позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі заявлено за період з 04.12.2019 до 29.06.2022, у зв`язку із виплатою 30.06.2022 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 в адміністративній справі № 380/15365/21.

При цьому колегія суддів зазначає, що у провадженні суду перебувала адміністративна справа № 380/12769/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в якій рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.08.2021 позовні вимоги було задоволено та, зокрема, вирішено стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 40141,29 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2021, яке набрало законної сили, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.08.2021 у справі № 380/12769/21 скасовано.

Ухвалено постанову, якою позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 04.12.2019) у розмірі 21 791,23 грн з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Колегія суддів вказує на те, що позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі заявлено за період з 04.12.2019 до 06.07.2021, у зв`язку із виплатою 07.07.2021 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 04.12.2019 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року в справі № 380/9040/20.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що період за який позивач намагається отримати середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у цій справі з 04.12.2019 до 29.06.2022 частково збігається з періодом з 04.12.2019 до 06.07.2021, за який вже ухвалено рішення суду про стягнення на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 21 791,23 грн по відношенню до отриманої індексації грошового забезпечення, за періоди які теж частково збігаються у рішеннях судів, за наслідками виконання яких і подаються позивачем позови про стягнення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 7500 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і такий розмір буде належною для нього компенсацією майнових втрат, які він поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені.

Крім того колегія суддів погоджується з судом першої інстанції і в тому, що стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення в сумі 7500 грн не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача, яку несе вся оборонна сфера, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введення воєнного стану в Україні.

Таким чином, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, наявності рішення суду про стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 21 791,23 грн за несплату індексації за періоди які збігаються, а також зважаючи на введення воєнного стану в Україні та загальновідомі обставини значного дефіциту Державного бюджету України і переорієнтування спрямованості основного масиву бюджетних асигнувань на забезпечення ефективного покриття потреб Сил Оборони України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у межах чинного правового регулювання та стану суспільних відносин належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 7500 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Решта доводів апеляційних скарг на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Отже, попри правильне по суті вирішення справи колегія суддів, вбачає підстави для зміни оскаржуваного рішення, в частині мотивів.

Згідно із пунктом четвертим частини першої статті 317 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина 4 статті 317 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно по суті вирішив розглядуваний спір, проте помилково не врахував наявності адміністративної справи №380/12769/21 та прийнятих за наслідками її розгляду рішень, через що оскаржуване рішення суду слід змінити в мотивувальній частині шляхом викладення дійсних мотивів.

В решті рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків прийнятого судом рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни у цій частині є відсутніми.

Керуючись ст. ст. 229, 242 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року у справі № 380/9678/22 змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, в іншій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин