Справа № 520/1991/23
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

14 квітня 2023 року № 520/1991/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бадюкова Ю.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Харкові у порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул. Ярослава Мудрого, буд. 16, м. Харків, 61002, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі по тексту відповідач, Східне МУМЮ), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26 грудня 2022 року № 6830/к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити на посаді головного спеціаліста відділу організації роботи та розвитку персоналу Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);

- стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, з 31.12.2022 року по день поновлення на публічній службі.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що під час попередження про звільнення їй не було запропоновано усіх вакантних посад у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції з місцезнаходженням у м. Харкові та, зокрема, як виняток, нижчих посад, а також посад відповідно до її професійної підготовки та професійних компетентностей.

Ухвалою суду від 03.02.2023 р. відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідачем 20.02.2023 надано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, через їх необґрунтованість та безпідставність, стверджує діяв у порядку, в межах повноважень та у спосіб, передбачені чинним законодавством України.

Позивачем направлено відповідь на відзив на адміністративний позов, в якій зазначила про те, що Відповідач не надає документального підтвердження, а також не обґрунтовує нормативно, чому саме та, а не інша посада була запропонована для переведення. Відповідачем не було проведено жодного заходу по визначенню рівня моєї професійної компетенції та професійної підготовки, а також проігнорована необхідність порівняння професійної компетенції та підготовки з іншими співробітниками, яким пропонувались вакантні посади.

Окрім того, стверджує, що відділ організації роботи та розвитку персоналу, в якому вона працювала налічував 6 штатних одиниць, тоді як після реорганізації державного органу відділ організації та розвитку персоналу у Харківській області став налічувати 7 штатних одиниць. Даний факт відображений у Структурі та штатній чисельності відповідних управлінь та підтверджується відповідачем у відзиві.

Тобто, після проведення певних організаційний дій кількість штатних одиниць навіть збільшилась.

Просила задовольнити позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 станом на день прийняття оскаржуваного наказу - 30.12.2022 обіймала посаду головного спеціаліста відділу організації роботи та відділу персоналу Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), що належить до категорії «В» підкатегорії «В1» посад державної служби.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.08.2022 №912 Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції та наказу Міністерства юстиції № 4011/5 від 22.09.2022 Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) реорганізовано шляхом його приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

У зв`язку з реорганізацією Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) листом №10.1-40-393/СЗ від 25.11.2022 за підписом голови комісії з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) позивачці направлено попередження про звільнення, разом з пропозицією керівника державної служби у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції від 24.11.2022 вих. № 10.1/30/158/22/СЛІ щодо зайняття вакантної посади - головного спеціаліста відділу проходження державної служби Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (з розташуванням робочого місця у місті Суми).

У зв`язку з цим Позивачкою на адресу відповідача направлено листа від 20.12.2022 р., котрим повідомила про те, що запропонована їй посада для потенційного переведення передбачає зміну місця проживання, а тому просить надати пропозиції вакантних посад, що відповідають її професійній підготовці та професійним компетентностям, з розташуванням робочого місця у місті Харків.

Також цим же листом попрохала про те, що у разі неможливості надати запитувані пропозиції повідомити про можливість забезпечення її службовим житлом у місті Суми.

Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26.12.2022 № 6830/к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку було звільнено 30 грудня 2022 року з посади головного спеціаліста відділу організації роботи та розвитку персоналу Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відповідно до пункту 1 частини 1, абзацу третього частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з реорганізацією Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) шляхом приєднання до Північно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, з припиненням державної служби.

У подальшому, розглянувши заяву від 20.12.2022 Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції листом № 885/14870-24-22 від 10.01.2023 р. повідомило, що позивачці запропоновано рівнозначну посаду державної служби у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції, а саме вакантну посаду головного спеціаліста відділу проходження державної служби Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (з розташуванням робочого місця у місті Суми), чим дотримано вимоги вищевказаної норми Закону.

На сьогоднішній день у структурних підрозділах міжрегіонального управління на території міста Харків відсутні вакантні посади що рівнозначні посаді головного спеціаліста, з урахуванням Вашої професійної підготовки та професійних компетентностей.

Одночасно повідомляємо, що на балансі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не обліковується службове житло, яке може надаватись державним службовцям Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відповідно до статті 54 Закону України «Про державну службу».

Як вбачається з матеріалів справи та зазначено у відзиві на позовну заяву відповідачем, наказом Міністерства юстиції України (в редакції наказу від 19.07.2022 № 2993/5) було затверджено структуру та штатну чисельність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), відповідно до якого, до складу Управління персоналу разом з керівником (всього 44 особи) входили: Відділ проходження державної служби 16 осіб; Відділ організації роботи та розвитку персоналу - 6 осіб; Відділ організації роботи та розвитку персоналу у Донецькій області - 13 осіб; Відділ організації роботи та розвитку персоналу у Луганській області 8 осіб.

13.10.2022 року Державним Секретарем Міністерства юстиції було затверджено штат Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, згідно якого Управління персоналу новоствореного органу налічує 61 посаду, з яких - по 7 посад у Донецькій та Харківській областях та по 5 посад у Луганській, Полтавській та Чернігівських областях, залишок посад (31) територіально розташовані у м. Суми.

Таким чином з 23 посад, які були розташовані у м. Харків та розосереджені між двома окремими відділами Управління персоналу (відділ проходження державної служби та відділ організації роботи та розвитку персоналу) разом з керівником залишено лише 7 посад, які було об`єднано у єдиний відділ організації роботи та розвитку персоналу.

Водночас, жодна з цих посад не була запропонована позивачу, як і решта з 234 вакантних посад станом на 30.12.2022 року (дата звільнення позивачки), згідно листа Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.02.2023 р. № 8022/14.1/24/23.

Згідно копії структури та штатної чисельності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), затвердженого наказом Міністерства юстиції України 01.02.2022 р. № 136/к, у відділі організації роботи та розвитку персоналу Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у якому працювала до звільнення позивачка, налічувалось 6 штатних одиниць.

Позивач вважаючи такі дії та накази відповідача протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначено Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон України «Про державну службу», у редакції, яка діяла на момент видання оскаржуваного наказу про звільнення).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

За змістом частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Таким чином, зважаючи на те, що наказ про звільнення позивача був реалізований в період дії частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23 лютого 2021 року № 1285-IX, а також ураховуючи, що звільнення фактично відбулося на підставі реорганізації, а не ліквідації органу, суд зазначає, що, в рамках спірних правовідносин у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції вакантних інших рівнозначних посад державної служби або, як виняток, нижчих посад державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому Суд звертає увагу, що згідно з положеннями частини п`ятої статті 22 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній станом на дату звільнення позивача) передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Резюмуючи наведене Суд указує, що положення частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23 лютого 2021 року № 1285-IX у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема статті 22) треба розуміти так, що в разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення державного службовця у значенні пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести.

Означену правову позицію було висловлено Верховним Судом у постанові від 05.04.2023 у справі № 640/12871/21 (адміністративне провадження № К/990/18337/22).

Також, як зазначено у постанові Верховного Суду від 23.02.2023 року у справі № 140/9066/21 (адміністративне провадження № К/990/16874/22) після внесення змін до частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме: з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі №813/1715/16 та інших, повторював, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в цих постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд погоджується із твердженням позивачки про те, що їй протизаконно не пропонували усіх наявних як рівнозначних посад державної служби так і, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому, обставин щодо відсутності можливості запропонувати позивачці відповідні посади в цій справі не встановлено.

Відносно твердження позивачки щодо наявності у неї переважного права на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю (абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону №889) суд відзначає наступне.

Як встановлено судом вище, до реорганізації Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) в управлінні, де працювала позивачка налічувалось 6 штатних одиниць, а після реорганізації у м. Харкові 7 штатних одиниць.

Водночас у відзиві на позов відповідач стверджує та зазначає про те, що висновок ОСОБА_1 про те, що чисельність працівників не скорочено, є некоректним.

Так, суд відзначає, що відповідно до статті 42 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Верховний Суд у своїй постанові по справі № 600/752/22-а (провадження № К/990/28090/22) від 25.01.2023 р. висловив наступну правову позицію.

Текст, зокрема, частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII у редакції цього Закону, яка підлягала застосуванню при вирішенні спору у справі № 816/1232/17, відрізняється від редакції зазначеної статті, яка є чинна зараз (і застосовується при вирішенні спору в цій справі). Однак ця відмінність тут не є перепоною для того, щоб позиція Верховного Суду у справі № 816/1232/17 була за взірець при вирішенні подібного спору, який зачіпає питання про врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю, при припиненні державної служби з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII. Пояснюється це тим, що стаття 87 Закону № 889-VIII, яка діяла при виникнення спірних відносин у справі № 816/1232/17, і чинна на сьогодні редакція названої статті (у редакції, викладеній згідно із Законом України від 23 лютого 2021 року № 1285-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби»), щодо застосування якої представник позивача й має зауваги, передбачають (дозволяють) застосування положень законодавства про працю в частині врахування переважного права на залишення на роботі (позаяк в контексті цієї справи йдеться саме про цей аспект процедури звільнення державного службовця). З уваги на наведене, колегія суддів вважає, що постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 816/1232/17 може слугувати прикладом правозастосування в контексті спірних правовідносин.

Отож у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 816/1232/17 Верховний Суд зазначив, зокрема, таке: « при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення».

Також Верховний Суд у вказаній справі вказав, що «частина перша статті 42 КЗпП України визначає, що переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Варто підкреслити, що означений критерій є першочерговим. Лише при рівних умовах зазначених критеріїв перевага в залишенні на роботі надається категоріям працівників, зазначеним у частині другій статті 42 КЗпП України.

КЗпП України, як і Закон № 889-VIII не регламентує як саме (за якою процедурою, на основі яких документів) має визначатися рівень кваліфікації і продуктивності праці. Одначе це питання розкрив Верховний Суд у згаданій постанові від 11 липня 2018 року у справі № 816/1232/17, де висловив міркування про те, яким чином це можна зробити. Це судове рішення не є нормативним актом, проте для правильного правозастосування висновки Верховного Суду - за правилами частини п`ятої статті 242 КАС України - мають враховуватися (судом) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Немає необхідності повторюватися, викладаючи тут ще раз позицію, яку висловив Верховний Суд у згаданій постанові. Втім варто зауважити, що запропоновані у ній підходи/способи не є вичерпні. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може зважити також на інші обставини, які, як він вважає, можуть мати значення для визначення того з державних службовців, хто є більш кваліфікованим і продуктивним у роботі. Важливо те, що визначення переважного права на залишенні на роботі має бути обґрунтованим і певним чином об`єктивованим (вираженим назовні, оформленим) для розуміння того, як відбувався цей процес, надто тими, кого це стосується».

Отже, приписи частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII покладають обов`язок на суб`єкта призначення/керівника державної служби враховувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, й ця вимога викладена достатньо чітко і зрозуміло, що не залишає місця для її неоднозначного (множинного) розуміння та/чи застосування.

Недотримання цього обов`язку, як і невмотивоване (необґрунтоване) надання переваги одному державному службовцю над іншим (коли йдеться про переведення в рамках скорочення чисельності і штату державних службовців) має наслідком також порушення принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, який закріплений у статті 4 Закону № 889-VIII.

Належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів ст. ст.73-76 КАСУ доказів визначення того з державних службовців, хто є більш кваліфікованим і продуктивним у роботі для визначення переважного права на залишенні на роботі у відносинах, що склались, відповідачем не надано, а судом підчас вирішення справи по суті не добуто.

Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

З урахуванням наведеного вище суд погоджується із позивачем про протиправність наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26.12.2022 № 6830/к «Про звільнення ОСОБА_1 », а тому позивач є таким, що підлягає поновленню на посаді з якої його звільнено.

У частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Пункт 10 Порядку визначає, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV Порядку визначається середньоденний (годинний) заробіток.

Суд відзначає, що 30.12.2022 є останнім робочим днем позивача, тому середній заробіток за період вимушеного прогулу підлягає стягненню з 31.12.2022 по 14.04.2023 (дата ухвалення рішення).

Матеріали справи містять довідку про середню заробітну плату № 12.3-17-28/СЗ від 11.04.2023 р., відповідно до якої заробітна плата за останні два повних місяці роботи перед звільненням становить 6700, 00 грн., відповідно середньоденна заробітна плата позивача складає 311, 63 грн.

Так, період з 31.12.2022 р. по 14.04.2023 року включає 75 робочих днів, отже загальна сума заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу становить 23372, 25 грн.

Також суд зазначає, що відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно п.п. 2, 3 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, дане рішення в частині поновлення позивача на посаді та присудження заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності оскаржуваного рішення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул. Ярослава Мудрого, буд. 16, м. Харків, 61002, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26 грудня 2022 року № 6830/к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) на посаді головного спеціаліста відділу організації роботи та розвитку персоналу Управління персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 02.01.2023 р.

Стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул. Ярослава Мудрого, буд. 16, м. Харків, 61002, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу 02.01.2023 року по 14.04.2023 року в розмірі 23372, 25 грн. (двадцять три тисячі триста сімдесят дві гривні 25 копійок).

Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) - допустити до негайного виконання.

Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць - допустити до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 14.04.2023 р.

Суддя Бадюков Ю.В.