Справа № 600/1450/20-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

13 квітня 2023 року

м. Київ

справа №600/1450/20-а

адміністративне провадження № Зв/990/4/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Губської О.А.

суддів: Калашнікової О.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Андрійчук Т.В.,

представника відповідачів - Орленка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у касаційній інстанції справу №600/1450/20-а

заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду від 03 листопада 2022 року за виключними обставинами

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора, Чернівецької обласної прокуратури

про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В :

І. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

1. У травні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, Чернівецької обласної прокуратури, у якому просив:

1.1. визнати протиправним та скасувати рішення Дев`ятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур (далі - Кадрова комісія) від 13.07.2020 № 9/1 "Про неуспішне проходження прокурором атестації", яким начальник управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернівецької області ОСОБА_1 визнаний таким, що не пройшов атестацію;

1.2. визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Чернівецької області від 17.08.2020 № 516-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернівецької області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 19.08.2020;

1.3. поновити позивача на посаді начальника управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернівецької області або іншій рівнозначній посаді в Чернівецькій обласній прокуратурі та в органах прокуратури;

1.4. стягнути з Чернівецької обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь позивача.

2. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що рішення комісії не відповідає критеріям обґрунтованості, безсторонності та є протиправним. Позивач наполягає, що при проходженні ним 13.07.2020 третього етапу атестації - співбесіди надав достатні пояснення стосовно обставин (в частині походження майна близьких родичів (сестри та матері), які слугували підставою для висновків Кадрової комісії про невідповідності позивача вимогам професійної компетентності та доброчесності. Зокрема, пояснив, що його сестра проживає окремо від нього в іншому населеному пункті, перебуває в незареєстрованому шлюбі з чоловіком, з яким веде спільне господарство і за рахунок спільних коштів набуває майно, про що не звітує перед позивачем та відмовляється надавати йому будь-які пояснення і документи відносно свого приватного життя. При цьому, позивач не наділений обов`язком декларувати статки сестри і вимагати від неї відповідної інформації і документів в силу положень Закону України "Про запобігання корупції". Поряд із цим пояснення щодо походження належного їм майна в письмовому вигляді були надані комісії і позивачем, і додатково його сестрою і матір`ю на запит комісії від 22.06.2020. Позивач підкреслює, що доказів чи фактів, які могли б свідчити про незаконності придбання сестрою позивача належного їй майна або про причетність позивача до придбання і володіння його сестрою майном, окрім того майна, користування яким позивач декларував в щорічних деклараціях, рішення Комісії не містить.

2.1. З приводу висновку Комісії про порушення ним вимог статті 45 Закону України "Про запобігання корупції", позивач зазначив, що в повному обсязі та своєчасно виконував обов`язок протягом 2018-2020 років шляхом щорічного заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) відповідної декларації за минулий рік за формою, що визначається НАЗК. Стосовно не зазначення в щорічній декларації про неповнолітню доньку пояснював, що з 2006 року по теперішній час в шлюбі з матір`ю неповнолітньої доньки не перебуває, з останніми спільно не проживає, спільний побут не веде. Відтак, неповнолітня донька не відноситься до складу членів сім`ї позивача, що позбавляє позивача права та обов`язку зазначати про неї в щорічних деклараціях.

2.2. Протиправність оскаржуваного рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації, на думку позивача, має наслідком прийняття протиправного наказу про його звільнення.

2.3. Самостійною та достатньою підставою для визнання оскаржуваного наказу про його звільнення протиправним, позивач уважає, звільнення його на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), оскільки станом на момент видання прокуратурою Чернівецької області наказу про його звільнення у зв`язку із ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому позивач обіймав посаду, відсутні будь-які ознаки ліквідації та реорганізації прокуратури Чернівецької області.

3. Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року позовні вимоги у цій справі задоволено. Визнані протиправними та скасовані рішення Кадрової комісії від 13.07.2020 № 9/1 та наказ прокурора Чернівецької області від 17.08.2020 № 516-к про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено позивача з 20.08.2020 в Чернівецькій обласній прокуратурі та в органах прокуратури на посаді, рівнозначній посаді, яку позивач займав до звільнення. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Чернівецької обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 228 935,44 грн.

4. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що рішення Кадрової комісії від 13.07.2020 №9/1 про неуспішне проходження атестації позивачем ґрунтується на припущеннях, очевидно не відповідає критеріям, визначеним у статті 2 КАС України, відтак є протиправним та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим не може мати жодних правових наслідків для позивача. Наказ прокурора Чернівецької області від 17.08.2020 № 516-к про звільнення позивача з займаної посади та органів прокуратури, який ґрунтується на неправомірному рішенні комісії про неуспішне проходження позивачем атестації, за висновком суду першої інстанції, також є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

5.1. До таких висновків суд першої інстанції дійшов у зв`язку з тим, що, по-перше, користування належним сестрі майном (автомобіль Mercedes-Benz ML 350 2008 року та квартира 36,5 м, що розташована у м. Чернівці) загальною вартістю 43000 доларів США позивач належним чином декларує у щорічних деклараціях. По-друге, доказів чи обґрунтувань, які б доводили право користування позивача іншим, належним сестрі та матері, майном рішення Комісії не містить, тому її висновки в цій частині є ніщо іншим як суб`єктивним припущенням. По-третє, в ході проведення співбесіди позивачем були надані пояснення, що з сестрою та матір`ю він не проживає, жодного відношення до їхнього майна не має, окрім того, яке вказане ним в електронних деклараціях, що підтвердили у своїх поясненнях і матір позивача та його сестра.

5.2. Суд першої інстанції наголосив, що Кадровою комісією в оскаржуваному рішенні не обґрунтовано, яким чином сумніви щодо можливості придбання автомобілів особами, які не є членами його сім`ї, які спільно проживають із ним, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, впливають на доброчесність саме позивача. У зв`язку з цим, за висновком суду першої інстанції, недоречними є посилання у рішенні комісії на те, що позивачем та його сестрою не надано пояснень про джерела походження у неї власних коштів, за які було придбано майно, з урахуванням того, що сестра позивача проживає окремо та не має обов`язку звітувати про джерела свого існування та походження свого майна. Будь-яке втручання у її особисте життя, суперечить положенням статті 32 та статті 64 Конституції України, що власне і розцінюється окремо судом, як порушення Закону. За оцінкою суду, матеріали, якими керувалася Кадрова комісія при прийнятті оскаржуваного рішення не свідчать про наявність будь-яких відомостей чи доказів, які б підтверджували обставини причетності позивача до придбання зазначеного вище майна його близькими родичами.

5.3. Аргументи відповідача, які стосуються нотаріально посвідчених доручень на ім`я позивача, суд першої інстанції розцінив такими, що не узгоджуються не те що із законодавством, а і з можливими припущеннями, оскільки будь-яке оформлення/посвідчення доручення на ім`я відповідної особи, на думку суду, не може свідчити про його недоброчесність, допоки у встановленому Законом порядку не доведено зворотного.

5.4. Із посиланням на постанову Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №814/886/17 суд першої інстанції зазначив, що саме НАЗК є уповноваженим органом на здійснення моніторингу, зокрема, способу життя суб`єктів декларування. Водночас, таких висновків НАЗК під час розгляду справи суду не надано, як і не надано доказів звернення відповідачів безпосередньо до НАЗК з метою підтвердження або спростування сумнівів кадрової комісії щодо будь-якої причетності позивача до майна його сестри чи матері.

5.5. Висновки Кадрової комісії про неналежний професійний рівень позивача через порушення вимог статті 45 Закону України "Про запобігання корупції", у зв`язку з незазначенням у деклараціях за 2018 - 2020 роки відомостей щодо неповнолітньої доньки, суд першої інстанції уважав помилковими, оскільки за змістом пояснень позивача, останній не проживав і не проживає з неповнолітньою дочкою. Обов`язок декларувати дітей суб`єкта декларування до досягнення ними повноліття - незалежно від спільного проживання, виник у суб`єктів декларування з 01.01.2020 у зв`язку із змінами, внесеними до Закону України "Про запобігання корупції" Законом від 02.10.2019 року №140-ІХ. Водночас на момент проведення співбесіди позивач декларацію за 2020 рік іще не подавав, оскільки не настав визначений законодавством час для щорічного декларування.

5.6. Поряд із цим, ураховуючи, що процедури реорганізації або ліквідації юридичної особи Прокуратури Чернівецької області () у серпні 2020 року не відбулося, натомість відбулося перейменування цієї юридичної особи у "Чернівецьку обласну прокуратуру" без зміни коду ЄДРПОУ, то суд першої інстанції уважав додатковою самостійною підставою для визнання протиправним наказу про звільнення позивача посилання на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII без зазначення конкретної підстави для звільнення, що породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.

5.7. Обираючи спосіб відновлення порушеного права, суд першої інстанції, із яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку для наявності підстав поновлення позивача в Чернівецькій обласній прокуратурі та в органах прокуратури з 20.08.2020 на посаді, рівнозначній посаді, яку позивач займав до звільнення із компенсацією середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

6. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2021 року рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року в частині мотивів задоволення позову змінено, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в решті рішення залишено без змін.

6.1. Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції в частині висновків про протиправність рішення Кадрової комісії та наказу про звільнення позивача, як такого, що ґрунтується на протиправному рішенні Комісії, яке не може мати правових наслідків для позивача.

6.2. Поряд із цим, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, є рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, то наказ прокурора Чернівецької області від 17.08.2020 № 516-к про звільнення позивача із займаної посади та органів прокуратури з цієї підстави не може бути визнаним протиправним, тому уважав висновки суду першої інстанції в цій частині помилковими.

7. Верховний Суд постановою від 03 листопада 2022 року скасував рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2021 року та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Чернівецької обласної прокуратури, про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку відмовив.

8. Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні позову, Верховний Суд погодився з мотивами викладеними у рішенні атестаційної комісії, яка правильно застосувала чинні норми права до встановлених фактів, з урахуванням пояснень позивача, не допускаючи свавільного використання своїх дискреційних повноважень. При цьому зазначив, що суди попередніх інстанцій надаючи оцінку оскаржуваному рішенню комісії дійшли помилкових висновків щодо його невмотивованості та необґрунтованості. Відтак, за наявності відповідного рішення про неуспішне проходження позивачем атестації, наказом прокурора Чернівецької області від 17.08.2020 № 516-к про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

ІІ. ПРОВАДЖЕННЯ ЗА ВИКЛЮЧНИМИ ОБСТАВИНАМИ

9. 10 березня 2023 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду від 03 листопада 2022 року за виключними обставинами з підстави, визначеної п. 1 ч. 5 ст. 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

10. Заява обґрунтована тим, що Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023 (надалі - рішення № 1-р(ІІ)/2023) визнано неконституційним пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури №113-IX від 19 вересня 2019 року.

10.1. Згідно вказаного п. 6: «З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

10.2. Позивач зазначає, що він був звільнений з посади начальника управління нагляду у кримінальному проваджені прокуратури Чернівецької області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ.

10.3. Враховуючи те, що положення Закону №113-ІХ, на підставі якого позивач був персонально попереджений про звільнення визнано неконституційним, він вважає, що отримав право на звернення з даною заявою про перегляд постанови Верховного суду від 03.11.2022 по справі №600/1450/20-а, у зв`язку з виключними обставинами.

10.4. Позивач зазначає, що попередження його про звільнення було незаконним та суперечить Конституції України.

11. З уваги на Рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023 і викладені в ньому мотиви, ОСОБА_1 просить переглянути постанову Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі №600/1450/20-а за виключними обставинами, відтак скасувати цю постанову суду касаційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні касаційної скарги Офісу Генерального прокурора та Чернівецької обласної прокуратури і залишити без змін рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2021 року в цій справі.

12. Ухвалою від 14 березня 2023 року Верховний Суд відкрив провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі №600/1450/20-а та ухвалою від 21 березня 2023 року призначив справу до розгляду в судовому засіданні на 13 квітня 2023 року о 14:30 год.

13. Офісом Генерального прокурора надіслано пояснення щодо заяви позивача, у яких зазначено, що заява ОСОБА_1 є безпідстаною і необгрунтованою та не підлягає задоволенню. Відповідач зауважив, що за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23.01.2019 (справа № 820/2462/17), від 19.11.2018 (справа № 755/4893/18 (755/18431/15-а), від 15.05.2019 (справа № 640/20317/16а), від 23.12.2019 (справа № № 814/1274/17), від 17.03.2020 (справа № 826/7286/18). Крім того, зазначив, що на момент вирішення цієї справи судами попередніх інстанцій та ухвалення оскаржуваної постанови положення п. 6 розд. П «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ були чинними. При цьому, зауважив, що Рішенням Конституційного Суду України від 01,03.2023 № 1-р(ІІ)/2023 норми Закону № 113-ІХ, які були застосовані судами у справі № 600/1450/20-а, неконституційними не визнавалися.

14. 07 квітня 2023 року через систему «Електронний суд» представником позивача до Верховного Суду були надані додаткові пояснення у справі, які він просив врахувати при винесенні рішення по справі №600/1450/20-а, скасувати постанову Верховного Суду від 03 листопада 2022 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні касаційної скарги Офісу Генерального прокурора та Чернівецької обласної прокуратури. Також просив розглянути дану справу без участі позивача та його представника.

14.1. Додаткові пояснення були мотивовані тим, що на момент ухвалення Верховним Судом рішення по справі позивача (03.11.2022) була сформована судова практика із спірного питання, яка зводилася до того, що саме відповідач мав надати достатні та беззаперечні докази, які підтверджували би його «обґрунтовані сумніви» у недоброчесності позивача. При цьому, послався на висновки, викладені у п.95, 96, 97, 102 постанови Верховного Суду від 25.10.2022 у справі №640/26165/19; п.64, 66, 67, 72 ,83 постанови Верховного Суду від 25.10.2022 у справі №440/4374/20; п.75, 76, 77, 87, 97 постанови Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №480/5693/20; п.97,98 постанови Верховного Суду від 15.02.2022 у справі №520/12484/2020. Натомість у постанові Верховного Суду від 03.11.2022 застосований інший підхід (відступ від сформованої судової практики) згідно якого тягар доведеності своє доброчесності було покладено повністю на позивача. Зазначене, на думку представника позивача, є порушенням ст.24 Конституції України щодо рівності громадян перед Законом, а також принципу юридичної визначеності.

15. 13 квітня 2023 року позивач та його представник у судове засідання не з`явилися.

15.1. З урахуванням положень статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, клопотання представника позивача про розгляд заяви за відсутності позивача та його представника, а також думку представника відповідачів, Суд визнав можливим здійснювати розгляд заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами за відсутності позивача та його представника.

16. Представник відповідачів заперечував проти задоволення заяви позивача про перегляд рішення суду за виключними обставинами.

ІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

17. Положеннями частини першої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто, зокрема, за виключними обставинами.

18. Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

19. Частиною шостою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

20. Відповідно до частин першої та другої статті 365 Кодексу адміністративного судочинства України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2, пунктами 1, 2 частини 5 статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині 1 цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

21. Заявник визначає підставою для перегляду ухваленого у цій справі судового рішення наявність виключної обставини, передбаченої п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, а саме, встановлену Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

22. Так, Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023 визнано неконституційним пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19 вересня 2019 року, відповідно до якого «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру».

23. У спірному випадку постановою Верховного Суду від 03 листопада 2022 року, яку просить переглянути заявник у зв`язку з виключними обставинами, скасовано рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2021 року та ухвалено у справі нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Чернівецької обласної прокуратури, про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку відмовлено.

24. Тобто, постанова Верховного Суду від 03 листопада 2022 року, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно воно не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.

25. Такої правової позиції притримується Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.12.2022 у справі №140/2217/19 та від 19.02.2021 у справі № 808/1628/18.

26. Також Суд зауважує, що згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

27. Конституційний Суд України у Рішенні від 24.12.1997 № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав про те, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».

28. У Рішенні від 30.09.2010 № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив про те, що: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».

29. Тобто, рішення Конституційного Суду України не має ретроспективної (ретроактивної) дії та поширюється лише на правовідносини, які виникли після його ухвалення.

30. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023, пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури №113-IX від 19 вересня 2019 року, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Встановлена Конституційний Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення передовсім як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

31. ОСОБА_1 також покликається на неправильне застосування Верховним Судом норм матеріального права та неврахування при ухваленні рішення по справі сформованої судової практики із спірного питання, що не є підставою, з якою ч. 5 ст. 361 КАС України допускає перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами.

32. Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

33. За частиною першою статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 359, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд-

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Постанову Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі №600/1450/20-а залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повне рішення складене та підписане 13 квітня 2023 року.

Головуючий О. А. Губська

Судді О. В. Калашнікова

Ж. М. Мельник-Томенко