Справа № 420/764/23
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/764/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

за участі секретаря Загрійчук О.В.

позивача не з`явився

представника відповідача ОСОБА_5.

розглянувши в порядку загального позовного провадження (у відкритому судовому засіданні по суті в режимі відеоконференції в системі «EASYCON») справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни, Державного бюро розслідувань про визнання протиправними дій, зобов`язання надати копію наказу та посадової інструкції,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни, Державного бюро розслідувань, в якому позивач просить:

визнати протиправними дії начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни по неправомірній відмові у наданні інформації згідно запиту ОСОБА_1 від 02 січня 2023 року;

зобов`язати Державне бюро розслідувань надати копію наказу про призначення ОСОБА_2 на посаду заступника керівника відділу Головного слідчого управління та копію його посадової інструкції.

Позовні вимоги обгрунтовані наступним.

02 січня 2023 року позивач звернувся із запитом на інформацію до Державного бюро розслідувань, у якому просив надати копію наказу про призначення ОСОБА_2 на посаду заступника керівника відділу Головного слідчого управління та копію його посадової інструкції.

Листом № 4ПІ/10-13-06-4/23 від 05.01.2023, підписаним начальником відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Оксаною Згібловою, повідомлялося, що Державне бюро розслідувань (далі - ДБР) розглянуло запит на інформацію від 02.01.2023 щодо надання копії наказу про призначення ОСОБА_2 на посаду заступника керівника відділу Головного слідчого управління та копії його посадової інструкції.

Лист № 4ПІ/10-13-06-4/23 від 05.01.2023 виглядає наочним примірником відповіді не по суті запиту, яка відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939-VI) вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Хибна уява відповідачки при створенні неправомірної відмови в наданні інформації (як слідує із змісту відмови) ґрунтувалася на трьох твердженнях: 1) для визначення можливості обмеження доступу до інформації застосовується трискладовий тест за частиною другою статті 6 Закону № 2939-VІ; 2) посиланням на пункти 1.2, 1.3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 №373; 3) не вказано аргументів, що запитувана інформація є інформацією, яка становить суспільний інтерес. Також відсутнє обґрунтування з яким наміром позивач бажає отримати інформацію та яким чином буде її використовувати.

На переконання позивача, у відмові в задоволенні запиту на інформації не наведено не те, що сукупності вимог, які обмежують доступ до інформації, а і наявність хоч однієї такої вимоги, бо дотримання саме цих вимагається і є обов`язковим для обмеження доступу до таких видів інформації («трискладовий тест»).

Посилання відповідачки на Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого нікчемним наказом ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 від 29.06.2021 № 373 не може породжувати ніяких правових наслідків, через відсутність у його підписанта повноважень на таке підписання.

З наполегливістю і невідворотністю, якби з per impressionem a breakthrough cloaca riser, підлеглі ОСОБА_4 щоразу намагаються його добре ім`я нормотворця трохи прибруднити посиланням на нікчемний наказ Державного бюро розслідувань від 29.06.2021 №373. Виглядає як виконання фідуціарних обов`язків.

Позивач змушений взяти до уваги, що попри посилання на нікчемність Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 №373, наведеного відповідачкою, невідповідність зазначеного Переліку актам вищої юридичної сили, зокрема згідно з пунктом 1 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод. Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акта приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм.

Позивач оцінює дії відповідачки, як умисне зловживанням правом. Патріотизм не повинен проявлятися у формах виконання обов`язків як фідуціарних.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 18.01.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

06.02.2023 року за вхід.№ЕС/907/23 надійшов відзив на позовну заяву в обгрунтовання якого зазначено, що наказом Державного бюро розслідувань №373 від 29.06.2021 затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань (далі - Перелік №373).

При цьому, відповідно до пунктів 1.2, 1.3 Переліку № 373 (зі змінами), відомості про персональні переліки, посади та персональні дані осіб рядового та начальницького складу центрального апарату та територіальних управлінь ДБР (призначення, переведення, звільнення, тощо) віднесено до відомостей що становлять інформацію з обмеженим доступом.

Аналізуючи запитувані відомості ОСОБА_1 , згідно запиту на інформацію від 02.01.2023 у розрізі положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», слід зазначити, що вони підпадають під наведені критерії обмеження, а саме:

1) обмеження доступу до таких відомостей, які є інформацією з обмеженим доступом-конфіденційною інформацією, відповідає захищеним інтересам конкретних фізичних осіб - працівників ДБР щодо захисту їхньої службової репутації, а також щодо захисту їх особистого і сімейного життя (персональних даних про них). При цьому, беручи до уваги статус ДБР, як правоохоронного органу, специфіку завдань, які вирішує ДБР, особливий характер служби в ДБР, умови правового захисту працівників ДБР, обмеження доступу до таких відомостей відповідає правомірному інтересу держави Україна в особі заступника керівника структурного підрозділу ДБР щодо запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням;

2) можливість завдання істотної шкоди захищеним інтересам зазначених конкретних фізичних осіб, як і правомірним інтересам держави Україна в особі заступника керівника структурного підрозділу ДБР конкретно полягає у можливості маніпулювання відповідними відомостями з боку третіх недоброчесних осіб з метою опосередкованого (через коло рідних та близьких осіб; за допомогою засобів масової інформації тощо) та/або безпосереднього впливу на працівників ДБР, як на фізичних осіб, з метою схилення їх до прийняття тих чи інших рішень, що може призвести до створення передумов для спроб та намагань використати в інтересах певних сил діяльність ДБР. Зважаючи на специфіку завдань, які вирішує ДБР, вказана шкода є істотною, а ймовірність її настання внаслідок надання доступу до вищевказаних відомостей є достатньо високою;

3) зазначена вище потенційно-конкретна істотна шкода від надання таких відомостей значною мірою переважає суспільний інтерес в їх отриманні.

Таким чином, ДБР відмовило ОСОБА_1 у наданні інформації з обмеженим доступом, що допускається, з урахуванням правових висновків викладених у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №160/9274/18.

Крім того, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 01.12.2022 у справі №580/2869/22 дійшов висновку, що конституційні права громадян, які не охоплені статтею 64 Конституції України, можуть бути обмежені в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Ухвалюючи зазначену постанову, Верховний Суд, з огляду на запровадження в Україні воєнного стану, звернув увагу на деякі аспекти міжнародних та національних гарантій захисту прав людини і громадянина.

Так, відповідно до статті 15 Європейської конвенції з прав людини (1951 року, Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997) «Відступ від зобов`язань під час надзвичайної ситуації» під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.

Згідно зі статтею 4 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973) під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою і про наявність якого офіційно оголошується, держави учасниці цього Пакту можуть вживати заходів на відступ від своїх зобов`язань за цим Пактом тільки в такій мірі, у якій це диктується гостротою становища, при умові, що такі заходи не є несумісними з їх іншими зобов`язаннями за міжнародним правом і не тягнуть за собою дискримінації виключно на основі раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії соціального походження.

Це положення не може бути підставою для якихось відступів від статей 6 (право на життя), 7 (заборона катування), 8 (заборона рабства), 11 (заборона позбавлений волі на тій лише підставі, що особа не в змозі виконати якесь договірне зобов`язання), 15 (заборона зворотної дії в часі закону, який визначає кримінальну відповідальність), 16 (право на невідчужувану правосуб`єктність) і 18 (свобода думки та совісті).

Відповідно до пункту 13 Рекомендацій (2004) 20 «Про судовий перегляд адміністративних актів», прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 15.12.2004 (Recommendation REC(2004)10 of the Committee of Ministers to member States concerning the protection of the human rights and dignity of persons with mental disorder and its Explanatory Memorandum (Adopted by the Committee of Ministers on 22 September 2004 at the 896th meeting of the Ministers' Deputies)) держави можуть встановлювати деякі виключення з поняття адміністративних актів, які повинні бути закріплені законодавчо, зокрема, стосовно актів, пов`язаних зі сферою міжнародних відносин та забезпечення національної безпеки.

Також Верховним Судом зазначено, що підтримання високого рівня обороноздатності є найвищим державним інтересом і однією з найбільш захищених конституційних цінностей України, оскільки відповідно до частини першої статті 17 Конституції України захист суверенітету та територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

При цьому, суд дійшов висновку, що обмеження прав людини і громадянина під час війни може бути цілеспрямованим і масовими, однак очевидним є те, що в умовах воєнного стану підстави для його виправдання є іншими ніж у мирний час.

06.02.2023 року за вхід.№ЕП/3708/23 від позивача надійшли міркування, як відповідь на відзив процесуально недієздатної особи ОСОБА_5 , де позивачем наголошується на тому, що підсумовуючи у власному розумінні правові висновки Верховного Суду позивач таки вважає, що надання суду ОСОБА_5 виписки із Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань для підтвердження повноважень на самопредставництво суб`єкта владних повноважень - юридичної особи з правами відповідача не підтверджується первинними документами Державного бюро розслідувань, визначеними ст.ст. 55, 57, 59 КАС України, зокрема, відсутністю у ОСОБА_5 довіреності юридичної особи та не зазначення у його посадовій інструкції права підписання та подання до суду процесуальних документів, що унеможливлює для суду використання в адміністративному провадженні такого документу як відзив ОСОБА_5 на позовну заяву на підставі ст.ст. 55, 57, 59 та ч. 9 ст. 79 КАС України. На цьому можна було і завершити, але ОСОБА_6 кілька цікавих відомостей, які ніякого відношення до суті спору не мають, але ними заповнено аж11 сторінок відзиву, постійно повторювального тексту видання іншими його колегами із відділу представництва і судово-аналітичної роботи управління правового забезпечення ДБР. Такий собі, звичний, судово-аналітичний ДЕНЬ СУРКА.

Ухвалою суду від 16.02.2023 року розгляд справи продовжено в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 13.03.2023 року.

Ухвала суду від 16.02.2023 р. та судова повістка на 13.03.2023 року направлена на електронну адресу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 21.02.2023 року.

21.02.2023 року за вхід. №ЕП/5440/23 надійшла заява позивача про направлення на його електронну адресу копії клопотання ДБР.

28.02.2023 року на електронну адресу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 направлена копія клопотання з додатками від 09.02.2023 року.

03.03.2023 року за вхід.№ЕП/7087/23 від позивача надійшли міркування, як заперечення на клопотання процесуально недієздатної особи ОСОБА_9 , в яких викладено наступне.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Brandstetter v. Austria» міститься висновок проте, що право на змагальне провадження означає можливість для сторін знати і коментувати усі складові наданої доказової бази й усі зауваження, надані для того, щоб вплинути на рішення суду.

Щоправда, вчергове доводиться розглядати писання процесуально недієздатної особи. Клопотання підписано (очевидно також і складено) особою, яка представляє себе як заступник начальника відділу представництва та судово-аналітичної роботи Управління правового забезпечення Державного бюро розслідувань ОСОБА_9. До клопотання додано докази на підтвердження повноважень, на 4 арк., які складаються із виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Державного бюро розслідувань, у якій містяться зареєстровані повноваження ОСОБА_9. - вчиняти дії від імені юридичної особи, в тому числі підписувати договори тощо. Про можливість підписання процесуальних документів у виписці не значиться.

Наявність або відсутність у ЄДР даних про такого працівника, який поряд із керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок останньої підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень.

Академічний тлумачний словник української мови визначає вираз "самозванець" як особу, яка видає себе за іншу особу, як особу, яка за власною ініціативою береться за певну справу, самочинно приступає до виконання якихось обов`язків.

Ухвалою суду від 08.03.2023 року клопотання представника Державного бюро розслідувань за вхід. №ЕС/1815/23 від 06.03.2023 року задоволено. Призначено розгляд справи №420/764/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в онлайн системі відеоконференцзв`язку «EASYCON» на 13.03.2023 року.

10.03.2023 року за вхід.№ЕП/7765/23 від позивача надійшло друге міркування, як заперечення на клопотання процесуально недієздатної особи ОСОБА_9 .

Процесуально недієздатна особа вважає обґрунтуванням переходу від спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження потребу взяти до уваги сукупність усіх обставин, що мають безпосереднє відношення до позивача та ініційованих ним справ, представник вважає, що для прийняття обґрунтованих та правомірних рішень, критично необхідним є з`ясування природи інтересу позивача до персональних даних працівників державного правоохоронного органу, структури та штатної чисельності окремих слідчих та оперативних підрозділів центрального апарату та територіального управління, отримання копій наказів, контрактів, посадових інструкцій про проходження служби керівником ДБР, керівниками самостійних структурних підрозділів та структурних підрозділів, їх повноваження, переміщення по службі, копій документів що свідчать про фінансово-економічне становище працівників, копій документів, які свідчать про внутрішню організацію роботи в ДБР, реєстрацію вхідної кореспонденції, проходження її візування та накладення резолюцій, та ін. у такий непростий для країни час, коли всі зусилля скеровані на відсіч ворога у зв`язку із повномасштабним вторгненням на територію України та забезпечення національної безпеки - є над пріоритетним завданням для всіх державних органів. Реалізація потреби взяти до уваги сукупність усіх обставин, що мають безпосереднє відношення до позивача та ініційованих ним справ знаходиться за межами позовних вимогі немає ніякого значення спрощене чи загальне позовне провадження реалізується.

У підготовче засідання, призначене на 13.03.2023 року, позивач не з`явися, про причини неприбуття не повідомив. Про дату, час та місце проведення підготовчого засідання був повідомлений судом шляхом направлення Ухвали суду від 16.02.2023 р. та судової повістки на 13.03.2023 року на електронну адресу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 21.02.2023 року.

Станом на 13.03.2023 року (11 год. 06 хвилин) заяв, клопотань від ОСОБА_1 через канцелярію суду, засобами електронної пошти чи електронного суду, засобами поштового зв`язку не надходило.

Ухвалою суду від 13.03.2023 року із занесенням до протоколу підготовчого засідання визнано особисту явку ОСОБА_1 обов`язковою.

Ухвалою суду від 13.03.2023 року закрито підготовче провадження по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни, Державного бюро розслідувань про визнання протиправними дій та зобов`язання надати копію наказу.

Призначено справу до судового розгляду по суті у відкрите судове засідання, яке відбудеться за адресою суду: м. Одеса, Фонтанська дорога, 14 в залі судового засідання №25 « 04» квітня 2023 року об 11 годині 00 хвилин.

Ухвала суду від 13.03.2023 р. та судова повістка на 04.04.2023 року направлена на електронну адресу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 14.03.2023 року.

15.03.2023 року на електронну адресу головуючого судді ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшло повідомлення від позивача по справі №420/764/23 «Отримання ухвали та повістки підтверджую. ОСОБА_1».

У судове засідання, призначене на 04.04.2023 року, позивач не з`явися, про причини неприбуття не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений судом. Явка ОСОБА_1 до судового засідання визнана судом обов`язковою.

Станом на 04.04.2023 року (11 год. 06 хвилин) заяв, клопотань від ОСОБА_1 через канцелярію суду, засобами електронної пошти чи електронного суду, засобами поштового зв`язку не надходило.

Ухвалою суду від 04.04.2023 року клопотання представника Державного бюро розслідувань про застосування заходів процесуального примусу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України через Державну судову адміністрацію України штраф в розмірі 0,3 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 805,20 грн. (вісімсот п`ять гривень 20 коп.).

В судовому засіданні по суті оголошено перерву до 11.04.2023 року.

Судова повістка на 11.04.2023 року направлена на електронну адресу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 04.04.2023 року. Повідомленням, що надійшло на поштову адресу ІНФОРМАЦІЯ_2, підтверджено доставлення документу позивачу.

Також про дату, час та місце судового розгляду позивач повідомлений 05.04.2023 р. телефоном ( НОМЕР_1 ), телефонограму прийняв позивач особисто.

У судове засідання, призначене на 11.04.2023 року, позивач не з`явися, про причини неприбуття не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений судом. Явка ОСОБА_1 до судового засідання визнана судом обов`язковою.

Станом на 11.04.2023 року (11 год. 13 хвилин) заяв, клопотань від ОСОБА_1 через канцелярію суду, засобами електронної пошти чи електронного суду, засобами поштового зв`язку не надходило.

Ухвалою суду від 11.04.2023 року в задоволенні клопотання представника ДБР про привід та накладення штрафу відмовлено повністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

02 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся із запитом на інформацію до Державного бюро розслідувань, у якому просив надати копію наказу про призначення ОСОБА_2 на посаду заступника керівника відділу Головного слідчого управління та копію його посадової інструкції.

Листом № 4ПІ/10-13-06-4/23 від 05.01.2023 за підписом начальником відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Оксани Згіблової відмовлено у надані запитуваної інформації.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до Закон України «Про доступ до публічної інформації» цей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

За змістом ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у разі якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації», рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Судом встановлено, що 02.01.2023 року позивач звернувся із запитом на інформацію до Державного бюро розслідувань, в якому просив надати копію наказу про призначення ОСОБА_2 на посаду заступника керівника відділу Головного слідчого управління та копію його посадової інструкції.

Листом №14ПІ/10-13-06-4/23 від 05.01.2023 р. за підписом начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Оксани Згіблової позивача повідомлено, що відповідно до п. 1.2, 1.3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 року №373, відомості про персональні переліки, посади та персональні дані осіб рядового і начальницького складу та відомості щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу центрального апарату та територіальних управлінь Державного бюро розслідувань (призначення, переведення, звільнення тощо) віднесено до відомостей, що становлять службову інформацію.

Крім того, у запиті не вказано аргументів, що запитувана позивачем інформація є інформацією, яка становить суспільний інтерес. Також відсутнє обґрунтування з яким наміром позивач бажає отримати інформацію та яким чином буде її використовувати.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній до 27.12.2019 року), Державне бюро розслідувань (далі - ДБР) визначено, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Статтею 1 ЗУ «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній з 27.12.2019 року) визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Тобто, з 27 грудня 2019 року, ДБР припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган.

Наказом Державного бюро розслідувань № 373 від 29 червня 2021 року затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань.

Згідно п. 1.2, 1.3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 року №373, відомості про персональні переліки, посади та персональні дані осіб рядового і начальницького складу та відомості щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу центрального апарату та територіальних управлінь Державного бюро розслідувань (призначення, переведення, звільнення тощо) віднесено до відомостей, що становлять службову інформацію.

При цьому, з аналізу вищевикладених вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» вбачається, що формальне віднесення суб`єктом владних повноважень будь-якої інформації до службової інформації ще не є безумовною підставою для відмови у наданні такої інформації на запит заінтересованої особи.

Відповідно до положень ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 6 Законом України «Про доступ до публічної інформації» обмеження доступу до інформації має здійснюватися при дотриманні сукупності наступних вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Згідно зі ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55,56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні із 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18.04.2022 №259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 №341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 3573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 7 листопада 2022 року №757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року №2738-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що в умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України, зокрема статті 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63.

З аналізу наведеного виходить, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України.

Таким чином, право на доступ до інформації, встановлене ст. 34 Конституції України, може бути обмежене у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 01.12.2022 по справі №580/2869/22.

У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що конституційні права громадян, які не охоплені статтею 64 Конституції України, можуть бути обмежені в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Ухвалюючи зазначену постанову, Верховний Суд, з огляду на запровадження в Україні воєнного стану, звернув увагу на деякі аспекти міжнародних та національних гарантій захисту прав людини і громадянина.

Так, відповідно до статті 15 Європейської конвенції з прав людини (1951 року, Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) «Відступ від зобов`язань під час надзвичайної ситуації» під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.

Згідно зі статтею 4 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19 жовтня 1973 року) під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою і про наявність якого офіційно оголошується, держави-учасниці цього Пакту можуть вживати заходів на відступ від своїх зобов`язань за цим Пактом тільки в такій мірі, у якій це диктується гостротою становища, при умові, що такі заходи не є несумісними з їх іншими зобов`язаннями за міжнародним правом і не тягнуть за собою дискримінації виключно на основі раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії соціального походження. Це положення не може бути підставою для якихось відступів від статей 6 (право на життя), 7 (заборона катування), 8 (заборона рабства), 11 (заборона позбавлений волі на тій лише підставі, що особа не в змозі виконати якесь договірне зобов`язання), 15 (заборона зворотної дії в часі закону, який визначає кримінальну відповідальність), 16 (право на невідчужувану правосуб`єктність) і 18 (свобода думки та совісті).

Відповідно до пункту 13 Рекомендацій (2004)20 «Про судовий перегляд адміністративних актів», прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 15 грудня 2004 року (Recommendation REC(2004)10 of the Committee of Ministers to member States concerning the protection of the human rights and dignity of persons with mental disorder and its Explanatory Memorandum (Adopted by the Committee of Ministers on 22 September 2004 at the 896th meeting of the Ministers' Deputies)) держави можуть встановлювати деякі виключення з поняття адміністративних актів, які повинні бути закріплені законодавчо, зокрема, стосовно актів, пов`язаних зі сферою міжнародних відносин та забезпечення національної безпеки.

Також Верховним Судом зазначено, що підтримання високого рівня обороноздатності є найвищим державним інтересом і однією з найбільш захищених конституційних цінностей України, оскільки відповідно до частини першої статті 17 Конституції України захист суверенітету та територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

При цьому, Суд дійшов висновку, що обмеження прав людини і громадянина під час війни може бути цілеспрямованим і масовими, однак очевидним є те, що в умовах воєнного стану підстави для його виправдання є іншими ніж у мирний час. Питання оцінки таких обмежень обумовлюються, серед іншого, тим, що у військовий час органи державної влади з метою здійснення оборони держави можуть надавати перевагу аргументам, які обумовлюють посилення обороноздатності (потреби оборони), а не тим, які націлені на індивідуальні права.

Так, згідно зі ст. 17 Конституції України забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Засади оборони України, а також повноваження органів державної влади, основні функції та завдання органів військового управління, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб, права та обов`язки громадян України у сфері оборони визначає Закон України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі Закон № 1932-XII).

Статтею 2 Закону № 1932-XII встановлено, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону № 1932-XII у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі.

Згідно зі ст. 12 Закону № 1932-XII участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи.

Положеннями ч. 3 ст. 12 Закону № 1932-XII встановлено, що інші військові формування, утворені відповідно до законів України, та відповідні правоохоронні органи, зокрема: забезпечують здійснення відповідних заходів щодо підготовки території України до оборони; беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони та руху опору, сприяють забезпеченню правового режиму воєнного стану; розробляють та застосовують військові стандарти в межах своїх повноважень; залучаються відповідно до закону до ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, збройних конфліктів чи терористичних актів, проведення відновлювальних робіт, надання гуманітарної допомоги цивільному населенню.

При цьому, згідно зі ст. 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 № 794-VIII (далі Закон № 794-VIII) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону № 794-VIII Державне бюро розслідувань вирішує завдання із запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військових злочинів), крім злочинів, передбачених статтею 422 Кримінального кодексу України.

Таким чином, Державного бюро розслідувань є правоохоронним органом, завданням якого є, зокрема, запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військових злочинів) та який відповідно до законодавства забезпечує здійснення відповідних заходів щодо підготовки та забезпечення оборони території України.

Як встановлено судом, позивач просить надати копію наказу про призначення ОСОБА_2 на посаду заступника керівника відділу Головного слідчого управління та копію його посадової інструкції.

На переконання суду, обмеження доступу до таких відомостей, які є інформацією з обмеженим доступом-конфіденційною інформацією, відповідає захищеним інтересам конкретних фізичних осіб - працівників ДБР щодо захисту їхньої службової репутації, а також щодо захисту їх особистого і сімейного життя (персональних даних про них). При цьому, беручи до уваги статус ДБР, як правоохоронного органу, специфіку завдань, які вирішує ДБР, особливий характер служби в ДБР, умови правового захисту працівників ДБР, обмеження доступу до таких відомостей відповідає правомірному інтересу держави Україна в особі заступника керівника структурного підрозділу ДБР щодо запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням.

При цьому, можливість завдання істотної шкоди захищеним інтересам зазначеної конкретної посадової особи, як і правомірним інтересам держави Україна в особі заступника керівника структурного підрозділу ДБР конкретно полягає у можливості маніпулювання відповідними відомостями з боку третіх недоброчесних осіб з метою опосередкованого (через коло рідних та близьких осіб; за допомогою засобів масової інформації тощо) та/або безпосереднього впливу на працівників ДБР, як на фізичних осіб, з метою схилення їх до прийняття тих чи інших рішень, що може призвести до створення передумов для спроб та намагань використати в інтересах певних сил діяльність ДБР. Зважаючи на специфіку завдань, які вирішує ДБР, вказана шкода є істотною, а ймовірність її настання внаслідок надання доступу до вищевказаних відомостей є достатньо високою.

В даному випадку, обмеження доступу до документів з відомостями щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу правоохоронного органу, на переконання суд, відповідає інтересам національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку та має на меті попередження настання будь-яких негативних наслідків для таких інтересів.

При цьому, суд вважає, що неконтрольоване розголошення відомостей та документів щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу правоохоронних органів може завдати істотної шкоди інтересам національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку.

Водночас, зазначена вище потенційна шкода від неконтрольованого розголошення або публікації запитуваних документів, на переконання суду, безумовно переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Разом з цим, як встановлено судом, позивач бажає отримати публічну інформацію, при цьому не мотивуючи в чому полягає її суспільний інтерес.

Суспільний інтерес - інтерес суспільства або усередненого («репрезентативного») представника цієї спільноти, пов`язаного із забезпеченням його благополуччя, стабільності, безпеки та сталого розвитку.

Термін має широке поширення в контексті протиставлення громадських і особистих інтересів. При цьому передбачається, що громадські інтереси не можуть бути зведені до інтересів окремих індивідів. Держава є тим органом, який функціонує в суспільстві для формулювання і захисту громадських інтересів. Неурядові організації займаються захистом громадських інтересів за допомогою правових інструментів: обговорення найважливіших законодавчих актів, вироблення державної політики в різних областях, які зачіпають інтереси суспільства, проведення моніторингу й інших досліджень, необхідних для здійснення оптимальних реформ, зміни законодавства за допомогою звернення до Конституційного суду та міжнародних органів із захисту прав людини.

Преамбула Закону України "Про доступ до публічної інформації" вказує, що цей закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що перебуває у володінні її розпорядників, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Законодавець недарма розділив приватне право на інформацію та право на інформацію суспільства як широкого кола суб`єктів правовідносин. Дійсно, Закон України "Про доступ до публічної інформації" містить механізми реалізації конституційного права кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

І таке приватне право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігти заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 17 лютого 2015 року у справі «Гусева проти Болгарії» (Guseva v. Bulgaria), заява № 6987/07, пункти 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі «Гіллберг проти Швеції» (Gillberg v. Sweden), заява № 41723/06, пункт 93).

Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова державного органу в наданні інформації на запит є формою втручання в право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.

За усталеною практикою ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції втручання у права заявника становитиме порушення Конвенції, якщо не відповідатиме вимогам пункту 2 статті 10. Тому варто визначити, чи було це втручання «передбачене законом», чи переслідувало воно одну або декілька законних цілей, визначених у цьому пункті, та чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення цих цілей (див. рішення ЄСПЛ від 26 травня 2009 року у справі «Кенеді проти Угорщини», заява № 31475/05, пункт 43).

Крок за кроком у своїх наступних рішеннях Суд, дотримуючись викладеного вище стандарту, намагався розширити захист статті 10 Конвенції і на сферу доступу до публічної інформації.

Остаточно відповідь на запитання, у яких випадках Суд захищатиме право на доступ до публічної інформації, було надано у 2016 році, коли Велика Палата Європейського суду з прав людини винесла рішення у справі «Угорський Гельсінський комітет проти Угорщини» ("Magyar Helsinki Bizottsбg v. Hungary"). У ньому Суд узагальнив свою практику у справах із доступу до публічної інформації та виокремив такі чотири порогові критерії, відповідно до яких обмеження доступу до інформації може оцінюватися як втручання у реалізацію свободи вираження поглядів:

- мета запитувача. Потрібно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії із суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

- природа інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;

- роль запитувача. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;

- готова та доступна інформація. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

Водночас, в тексті позовної заяви відсутнє будь-яке обґрунтування мети запитувача ( ОСОБА_1 ), інформації щодо його функції зі сприяння публічній дискусії із суспільно важливих питань, чи існує така дискусія в публічному просторі. В матеріалах справи відсутні відомості щодо ролі запитувача ( ОСОБА_1 ), чи пов`язана його діяльність з питаннями, що становлять публічний інтерес.

Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, який насамперед полягає у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення.

Саме тому, для з`ясування цих порогових критеріїв, явка позивача до судового засідання була визнана обов`язковою. Проте, останній не скористався правом надати пояснення в судовому засіданні та надати відповіді на ключові питання щодо віднесення інформації до публічної та його ролі у цьому.

Щодо відсутності повноважень представників відповідача

Так, згідно з вимогами ст.55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.

Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Згідно з вимогами ч.3 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» обов`язковому відображенню (реєстрації) в Єдиному державному реєстрі, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта.

При цьому, відповідно до п.2 ч.1 ст.1 цього Закону витяг з Єдиного державного реєстру (далі - Реєстр) містить відомості, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.

Статус документів та відомостей, «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», яка, зокрема, визначає, що внесені до Реєстру документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі. Якщо ж відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі.

Отже, наявність відповідного запису у Реєстрі про те, що особа, що підписала відзив на позов та клопотання, ОСОБА_5 та ОСОБА_9. мають повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи ДБР, діють в судах без окремого доручення (самопредставництво) з усіма правами та обов`язками сторони, в тому числі, подання процесуальних документів, оскарження судових рішень та надана Виписка з ЄДРПОУ є належними і достатніми (достовірними) підтвердженнями наявності таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд, що повністю спростовує доводи позивача.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що поданий відзив та процесуальні документи підписано посадовими особами відповідача, які мають право вчиняти процесуальні дії від імені ДБР, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

На думку суду, процесуальні документи (міркування), які подані позивачем, не є майданчиком для демонстрації власного суб`єктивного ставлення до посадових осіб процесуального опонента, а вживання висловів, які виходять за межі стриманості та коректності, є неприпустимим.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Керуючись ст.ст. 2-9, 241, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни, Державного бюро розслідувань про визнання протиправними дій, зобов`язання надати копію наказу та посадової інструкції - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 )

Начальник відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблова Оксана Олексіївна (адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 15, телефон: НОМЕР_3 , e-mail: )

Державне бюро розслідувань (адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 15, телефон: , e-mail: )

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.