Справа № 320/11162/23
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2023-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про забезпечення позову

14 квітня 2023 року 320/11162/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, треті особи: Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків, Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України про визнання протиправними, нечинними положень нормативно-правових актів та скасування наказу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України, Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, в якому просить суд:

- визнати протиправним та нечинним із моменту прийняття Положення про Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №212 від 06.03.2022, в наступних частинах: абзацу 25 підпункту 12 пункту 4 Положення в частині утворення з числа посадових осіб Адміністрації судноплавства державної кваліфікаційної комісії моряків, забезпечення її роботи; абзацу 28 підпункту 12 пункту 4 Положення в частині ведення Державного реєстру документів моряків, в установленому порядку забезпечення доступу до нього для внесення і перевірки даних про кваліфікаційні документи моряків;

- визнати протиправним і скасувати Перелік державних підприємств, установ і організацій, що передаються до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України №863-р від 24.10.2018, в частині, а саме пункт "Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків" ()";

- визнати протиправним і скасувати наказ Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 26.04.2022 №113 "Про реорганізацію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків".

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду, призначено підготовче засідання та залучено в якості третіх осіб - Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків та Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України.

14.04.2023 позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд:

- заборонити Міністерству юстиції України, державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які уповноважені відповідно до законодавства України здійснювати реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам, якіуповноважені здійснювати реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, провидити реєстраційні дії щодо Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків (ідентифікаційний код 25958804), а саме: проводити державну реєстрацію припинення юридичної особи, зміну відомостей про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо, зміну відомостей про органи управління юридичної особи, відомості про членів керівних органів;

- заборонити Адміністрації судноплавства, ліквідаційній комісії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків виконувати повноваження щодо управління справами Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, представництва її у відносинах з третіми особами від імені Інспекції, звільнення працівників Інспекції, передачу цілісного майнового комплексу Інспекції будь-яким іншим особам в порядку здійснення дій із її реорганізації.

В обґрунтування вказаної заяви позивач послався на очевидність ознак протиправності оскаржуваних рішень відповідачів, що полягають у грубому порушенні положень чинного законодавства України при їх прийнятті, зокрема, у заяві про забезпечення позову зазначається про порушення процедури прийняття спірних актів.

Також заявник вказує на те, що існує наявна очевидна загроза істотного порушення прав ОСОБА_1 в результаті прийняття оскаржуваної постанови та подальших дій, направлених на припинення діяльності Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, позаяк він як діючий член ДКК, що працював на підставі цивільно-правових договорів з Інспекцією з питань підготовки та дипломування моряків, позбавляється права на доступ до своєї професії та до праці на умовах, які існували до прийняття оскаржуваної постанови, оскільки за умовами постанови №212 утворення постійно діючих державних кваліфікаційних комісій для підтвердження кваліфікації моряків, забезпечення їх роботи має здійснювати Адміністрація судноплавства, а не Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків.

Крім того, зауважив, що фактичне припинення діяльності Інспекції унеможливить відновлення для нього можливості співпраці із нею на умовах, що існували до прийняття оскаржуваних актів.

Також позивач вказує, що для Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків настають невідворотні правові наслідки, оскільки вказана юридична особа може бути припинена із повним вивільненням її працівників, наслідком чого може стати повна неможливість відновлення становища, яке існувало до прийняття оскаржуваних у справі актів.

Пояснює, що оскарження до суду постанови Кабінету Міністрів України №212 від 06.03.2022, розпорядження Кабінету Міністрів України №863-р від 24.10.2018 та наказу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 26.04.2022 №113 не зупиняє їх виконання, а тому у випадку подальшого вжиття компетентними органами дій, направлених на припинення діяльності Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків та передачі всіх її повноважень до Адміністрації судноплавства, настануть правові наслідки у системі державного управління, які неможливо буде усунути виключно шляхом вирішення спору по суті у випадку визнання постанови в оскаржуваній частині нечинною з моменту прийняття, її скасування, а також визнання протиправним розпорядження та наказу за судовим рішенням.

Тобто, відновлення становища, яке існувало до оскаржуваних у справі актів, та, відповідно, ефективний та реальний захист прав позивача стане неможливим.

Таким чином, позивач вважає, що вжиття заходів забезпечення позову щодо збереження чинної системи державного управління у сфері підготовки та дипломування моряків та убезпечення її від зупинення не в змозі завдати істотної шкоди, тоді як завершення процесу реформування такої системи безумовно завдає більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

У зв`язку з цим, позивач вважає, що судовий захист прав позивача буде ілюзорним, а відновлення його становища буде неможливим як юридично, так і фактично, а тому є необхідність застосувати заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

З урахуванням вищенаведеного положення Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд заяви про забезпечення позову здійснюється без повідомлення сторін.

Вирішуючи питання про наявність обставин, що дають підстави для забезпечення позову, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за своєю професією є моряком, має звання капітану далекого плавання та є дійсним членом Державної кваліфікаційної комісії, роботу якої організовувала Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків.

Так, відповідно до наказу Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 29.12.2022 №50 "Про затвердження персонального складу державних кваліфікаційних комісій на 2023 рік" ОСОБА_1 є членом ДКК з підтвердження кваліфікації судноводіїв.

Виконання повноважень члена ДКК здійснювалось на підставі цивільно-правового договору - договору про надання послуг від 30.12.2022 №30/12/22-109, укладеного між позивачем та Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №863-р від 24.10.2018 "Про передачу державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту" було передбачено, зокрема, передачу цілісного майнового комплексу Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків зі сфери управління Мінінфраструктури до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 06.03.2022 №212 "Деякі питання оптимізації функціонування центральних органів влади у сферах морського і внутрішнього водного транспорту".

Внаслідок прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 №212 "Деякі питання оптимізації функціонування центральних органів влади у сферах морського і внутрішнього водного транспорту" було фактично виконано розпорядження Кабінету Міністрів України №863-р від 24.10.2018 "Про передачу державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту" в частитні, що стосувалась Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків і її цілісний майновий комплек було перердано із сфери управління Міністерства інфраструктури України до сфери управління Адміністрації судноплавства, а також Державною службою морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України було прийнято наказ від 26.04.2022 №113 "Про реорганізацію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків", який встановлює процедуру припинення Інспекції шляхом її приєднання до Державного підприємства "Сервісний центр морського та річкового транспорту" та у відповідності до якого утворено комісію з реорганізації Інспекції.

Статтею 117 Конституції України, якій кореспондує стаття 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Частина перша вказаної статті Закону передбачає, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Відповідно до ч. 1 ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При цьому, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

При цьому, за приписами пункту 5 частини 3 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом, зокрема, зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта.

За своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за заявою позивача.

Із наведеного випливає, що вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 25.04.2019 у справі №826/10936/18 та від 30.09.2019 у справі №420/5553/18.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його і отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (пункт 54 рішення від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України").

Щодо наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення таким рішенням прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, то вони повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивачів і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. У іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивачів до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію по справі.

Отже, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має встановити наявність саме таких ознак, які свідчать про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом, а не встановлювати правомірність/протиправність оскаржуваного рішення на цій стадії.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №826/16509/18, від 06.02.2019 у справі №826/13306/18 та від 20.05.2020 у справі №640/11330/19.

Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятими Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Розглядаючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №240/16920/21, від 15.04.2022 у справі №440/6755/21, від 13.07.2022 у справі №240/26736/21, від 31.01.2023 у справі №140/8709/21.

Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза ускладнення виконання рішення суду чи ефективного захисту такого права дійсно існує. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункті 1 частини другої статті 150 КАС України (постанова Верховного Суду від 11.01.2023 по справі №640/10679/22).

Отже, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Як було встановлено судом, позивач є моряком, має звання капітану далекого плавання та відповідно до наказу Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 29.12.2022 №50 "Про затвердження персонального складу державних кваліфікаційних комісій на 2023 рік" є дійсним членом Державної кваліфікаційної комісії, роботу якої організовувала Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків.

При цьому, судом встановлено, що виконання позивачем повноважень члена ДКК здійснювалось на підставі цивільно-правового договору - договору про надання послуг від 30.12.2022 №30/12/22-109, укладеного між позивачем та Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №863-р від 24.10.2018 "Про передачу державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту" було передбачено, зокрема, передачу цілісного майнового комплексу Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків зі сфери управління Мінінфраструктури до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 06.03.2022 №212 "Деякі питання оптимізації функціонування центральних органів влади у сферах морського і внутрішнього водного транспорту".

Внаслідок прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 №212 "Деякі питання оптимізації функціонування центральних органів влади у сферах морського і внутрішнього водного транспорту" було фактично виконано розпорядження Кабінету Міністрів України №863-р від 24.10.2018 "Про передачу державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту" в частитні, що стосувалась Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків і її цілісний майновий комплек було перердано із сфери управління Міністерства інфраструктури України до сфери управління Адміністрації судноплавства, а також Державною службою морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України було прийнято наказ від 26.04.2022 №113 "Про реорганізацію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків", який встановлює процедуру припинення Інспекції шляхом її приєднання до Державного підприємства "Сервісний центр морського та річкового транспорту" та у відповідності до якого утворено комісію з реорганізації Інспекції.

Отже, на підставі оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України відбувається чергова передача повноважень у сфері підготовки та дипломування моряків до сфери компетенції Адміністрації судноплавства, позбавляючи при цьому відповідної компетенції Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків.

Таким чином, має місце чергова істотна реформа системи підготовки та дипломування моряків, наслідки якої буде неможливо усунути шляхом вирішення спору по суті у випадку визнання оскаржуваної постанови в частині нечинною із моменту прийняття та скасування за судовим рішенням.

Як було зазначено вище, позивач виступав членом ДКК на 2023 рік, організацію діяльності яких здійснювала Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків, та здійснював відповідні повноваження на підставі цивільно-правової угоди.

Втім, з 13.02.2023 діяльність відповідних ДКК та відповідний статус позивача припинено.

Згідно листа Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 29.03.2023 №1/8-352/01, станом на момент подання позову вчинено такі заходи щодо припинення її роботи, зокрема:

- внесено відомості до ЄДР щодо припинення Інспекції шляхом її реорганізації та приєднання до ДП "Моррічсервіс";

- вжито заходи щодо забезпечення розміщення в газеті "Урядовий кур`єр" публікації оголошення про припинення Інспекції;

- наявне майно Інспекції було передано до ДП "Моррічсервіс" та інформацію щодо дебіторської та кредиторської заборгованості;

- в Інспекції 10.10.2022 створено експертно-перевірку комісію, яка своїм рішенням схвалила ряд соціально-значущих документів, а саме: опис справ з кадрових питань Інспекції за 2001-2021 роки передала їх на рецензування до голови Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України, за результатом чого Експертно-перевірна комісія Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України здійснила їх погодження. На даний момент завершується робота по архівуванню справ за 2022-2023 роки;

- станом на 29.03.2023 на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України проведено вивільнення в рамках скорочення майже всіх працівників установи;

- Інспекцією вживаються всі необхідні заходи щодо повного припинення її функціонування, будь-яких трудових, цивільно-правових та господарських договорів.

Також, численні публікації на офіційному порталі Адміністрації судноплавства та сторінці її голови в мережі Facebook, а також лист Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків про хід процедури ліквідації свідчать про те, що по відношенню до Інспекції настають невідворотні правові та фактичні наслідки і її діяльність на теперішній час вже припинена, відбуваються звільнення працівників.

Всі відповідні дії та наслідки стали можливими в результаті отримання Адміністрацією судноплавства повноважень у сфері підготовки та дипломування моряків у зв`язку з припиненням Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків.

В свою чергу, для позивача як діючого члена ДКК настають невідворотні правові наслідки, а саме: втрата можливості роботи в якості незалежної особи, яка не перебуває у підпорядкуванні будь-якої особи, на підставі цивільно-правових договорів.

Положеннями ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на працю захищено також і на міжнародному рівні, в тому числі в статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права.

Законодавство України дозволяє здійснювати право на працю на підставі цивільно-правових договорів. Виконавець послуг самостійно визначає графік своєї роботи, часи відпочинку, у виконанні своєї праці керується метою досягненням визначеного договором результату. Фактично, в цій правовій конструкції виконавець є незалежною особою, результати роботи якої визначаються у двосторонньому документі - акті виконаних робіт.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, від 24.12.2019 у справі №823/1167/16, від 05.02.2020 у справі №620/3913/18, від 06.02.2020 у справі №0840/3690/18, від 03.03.2020 у справі №1540/3913/18.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

При цьому виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Саме така позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 11.03.2021 по справі № 2340/3415/18 щодо розмежування понять "трудовий договір" та "цивільно-правовий договір".

Таким чином, позивач як і інші члени ДКК, діяльність яких організовувала та забезпечувала Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків, втрачає право вільної реалізації себе у сфері оцінки компетентності моряків у складі державних кваліфікаційних комісій.

У відносинах ж Адміністрацією судноплавства позивач не має можливості працювати за умовами цивільно-правового договору.

Так, оскаржувані в межах даної справи акти направлені на припинення діяльності Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, яка на час пред`явлення даного позову і подання цього клопотання перебуває в стані припинення як юридична особа. У випадку вчинення подальших дій щодо проведення ліквідації Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків можуть настати такі невідворотні наслідки:

- Інспекцію буде припинено як юридичну особу із внесенням відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань;

- Штатна чисельність працівників Інспекції у зв`язку із проведенням ліквідаційних скорочена/звільнена;

- Буде здійснено передачу цілісного майнового комплексу Інспекції до ДП "Моррічсервіс" із прийняттям його на баланс останнього, що унеможливить зворотні дії по поверненню його до Інспекції;

- Члени ДКК, утворених Інспекцію, в тому числі позивач, усунуті від надання послуг за цивільно-правовими договорами, що призведе до припинення поточної господарської діяльності Інспекції;

- Існуюча та багато років функціонуюча система підготовки та дипломування моряків може бути невідворотно зруйнована через припинення повноважень існуючого та компетентного суб`єкта - Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, із створенням правової невизначеності для моряків, яким для забезпечення працевлаштування необхідно систематично підвищувати кваліфікацію та отримувати підтвердження дипломів, а також створення юридичної невизначеності для членів ДКК, які втратять постійне та гідно оплачуване місце роботи;

- Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків втрачає свій правовий статус, визначений чинною на теперішній час постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 № 83;

- Адміністрація судноплавства отримує повний спектр повноважень щодо здійснення безпосередньої оцінки компетентності моряків, здійснюватиме видачу професійних дипломів, підтвердження професійних дипломів, сертифікатів компетентності, підтвердження до сертифікатів компетентності, пільгових дозволів, свідоцтв фахівця про спеціальну підготовку;

- Відновлення становища, що існувало до моменту прийняття оскаржуваної постанови, потребуватиме повторного прийняття нормативних актів, пов`язаних із поверненням відповідних повноважень у сфері підготовки та дипломування моряків відповідній Інспекції;

- Припинення належного функціонування єдиного Державного реєстру документів моряків в складі Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, втрата даних реєстру.

В свою чергу, у випадку обмеження можливості завершити процедуру реорганізації Інспекції, запобігання вивільненню працівників, буде створена передумова для можливості ефективного відновлення прав позивача, на відновлення яких подано даний позову, буде збережено необхідний баланс між негативними наслідками від оскаржуваного нормативно-правового акту для певного кола осіб, безпосередньо цих осіб та інших учасників правовідносин, врегульованих цим актом, до моменту вирішення в судовому порядку питання про його чинність.

В протилежному випадку, за час вирішення даного спору процедура реорганізації Інспекції може бути завершена, і відновити становище, що існувало до ухвалення оскаржуваних у справі актів, буде неможливо. Викладене свідчить про специфіку спірних правовідносин, яка має бути врахована судом при вирішенні питання про вжиття заходів до забезпечення позову.

Підсумовуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позивачем у визначеному законом порядку доведено наявність істотної та очевидної загрози заподіяння шкоди його правам в результаті прийняття оскаржуваних в межах даної справи постанови, розпорядження та наказу.

При цьому, оскарження постанови від 06.03.2022 №212, розпорядження від 24.10.2018 №863-р та наказу від 26.04.2022 №113 в судовому порядку не зупиняє їх виконання. Подальші дії та наслідки, що виникнуть за час вирішення питання про законність даних актів буде неможливо усунути шляхом вирішення спору по суті у випадку визнання постанови в оскаржуваній частині нечинною із моменту прийняття, її скасування, а також визнання протиправним розпорядження та наказу за судовим рішенням.

В рішенні Конституційного Суду України №3-рп/2003р від 30.01.2003 зазначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

Однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, у тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини вказав, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З аналізу статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України можна зробити висновок, що метою застосування заходів забезпечення позову є, перш за все, захист прав позивача до ухвалення рішення по справі.

Водночас, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Отже, підставою для вжиття заходів до забезпечення позову може бути не тільки необхідність забезпечення примусового виконання рішення суду у випадку задоволення позову, а й забезпечення можливості ефективного захисту/поновлення порушених прав позивача. Такі підстави є різними за своєю юридичною сутністю.

У випадку, якщо йде мова про забезпечення примусового виконання рішення суду у випадку задоволення позову, то така підстава забезпечення позову має застосовуватись судами у випадку, коли подано адміністративний позов, що підлягатиме примусовому виконанню.

В свою чергу, така підстава для вжиття заходів забезпечення як гарантування ефективного захисту чи поновлення прав особи, яка звернулась або має звернутись до суду за захистом своїх прав, застосовується при вирішенні спорів, які носять немайновий характер та застосовується у випадку, коли позивач, отримавши задоволення первісного позову, не зможе захистити свої права в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду.

Така правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 16.08.2018 у справі №910/1040/18.

При цьому, у правовідносинах щодо підготовки та дипломування моряків обов`язково має враховуватись позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 13.05.2021 по справі № 640/31875/20:

"35. Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суди попередніх інстанцій вказали, що у випадку незастосування заходів забезпечення позову, система підготовки та дипломування моряків зазнає невідворотних змін, які передбачені положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2020 року № 739 "Деякі питання дипломування моряків", наказів Міністерства інфраструктури України від 12 жовтня 2020 року №614 "Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства транспорту України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Міністерства інфраструктури України та втрату чинності наказу Міністерства транспорту України від 17 жовтня 2001 року №693" та від 30 вересня 2020 року №591 "Про припинення шляхом ліквідації Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків", зокрема, ліквідація Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків та виконання її функцій іншими органами.

36. Крім того, суди зазначили, що доцільним є застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони Державній службі морського та річкового транспорту України до набрання законної сили рішенням суду у цій справі виконувати повноваження, визначені постановою Кабінету Міністрів України та заборони уповноваженим суб`єктам здійснювати реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань проводити державну реєстрацію припинення юридичною особи - Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, оскільки такі засоби забезпечення позову є похідними від попереднього та забезпечують збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

37. З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Міністерства інфраструктури України №614 від 12 жовтня 2020 року "Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства транспорту України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Міністерства інфраструктури України та втрату чинності наказу Міністерства транспорту України від 17 жовтня 2001 року № 693" до набрання законної сили рішенням суду у цій справі, оскільки саме вказаний акт імплементує у систему підготовки та дипломування моряків зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2020 року №739 "Деякі питання дипломування моряків".

38. Незастосування ж заходів забезпечення позову у межах спірних правовідносин нівелює ефективність судового захисту та створює невідворотні наслідки у системі державного управління, які не можуть бути усунені шляхом вирішення справи по суті спору.

39. Отже, незастосування заходів забезпечення позову у межах спірних правовідносин створює очевидну небезпеку та ускладнення ефективного захисту (поновлення) оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

40. Обставинами справи підтверджується, що незалежно від результатів вирішення спору по суті, вжиття заходів забезпечення позову щодо збереження чинної системи державного управління у сфері підготовки та дипломування моряків та убезпечення її від зупинення не в змозі завдати істотної шкоди, тоді як завершення процесу реформування такої системи безумовно завдає більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти".

Така підстава для вжиття заходів до забезпечення позову як збереження на час вирішення спору існуючого становища сторін неодноразово знайшла своє відображення у постановах Верховного Суду, зокрема від 31.01.2023 по справі №140/8709/21, від 20.03.2019 по справі №826/8311/18, від 27.07.2022 по справі №640/19556/21.

Всі відповідні наслідки призведуть до того, що позивач не матиме можливості отримати ефективний захист своїх порушених прав в межах одного цього провадження у випадку задоволення позову. Таким чином, відновлення становища, що існувало до моменту прийняття оскаржуваної постанови і оспорених актів, а також відновлення прав позивача буде неможливим в межах лише одного провадження по даній справі, що повністю призведе до нівелювання основоположного принципу судочинства у вигляді забезпечення реального і ефективного, а не ілюзорного, відновлення порушених прав.

Також, сукупність наведених обставин та змісту оскаржених актів свідчить про те, що Адміністрацією судноплавства вчиняються цілеспрямовані дії, направлені на повне припинення діяльності Інспекції.

Наведені обставини в їх сукупності свідчать про необхідність термінового вжиття судом обмежувальних заходів, направлених на фіксацію існуючого становища із метою недопущення погіршення становища позивача та настання невідворотних наслідків, які неможливо буде усунути в майбутньому у випадку прийняття рішення про задоволення позову.

Отже, приймаючи до уваги викладене, незастосування заходів забезпечення позову у межах спірних правовідносин створює очевидну небезпеку та ускладнення ефективного захисту (поновлення) оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. За таких обставин, вжиття заходів забезпечення позову щодо збереження чинної системи державного управління у сфері підготовки та дипломування моряків та убезпечення її від зупинення не в змозі завдати істотної шкоди, тоді як завершення процесу реформування такої системи безумовно завдає більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Про це за повністю аналогічних обставин справи наголосив Верховний Суд у постанові від 13.05.2021 по справі № 640/31875/20, і відступів від такого правозастосування здійснено не було.

У контексті наведеного суд вважає заявлені заходи забезпечення позову співмірними фактичним обставинам спірних правовідносин і, за встановлених судом обставин, дієвими та ефективними заходами забезпечення з урахуванням дотримання балансу процесуальних прав та обов`язків сторін.

Таким чином, перевіривши зазначені в заяві про забезпечення позову доводи на предмет їх відповідності вищевикладеним нормам та з`ясованим судом обставинам, а також оцінивши докази, які містяться у матеріалах справи, суд дійшов висновку про їх обґрунтованість на даному етапі та про наявність підстав для її задоволення.

Керуючись статтями 150-154, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити.

2. Заборонити Міністерству юстиції України, державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які уповноважені відповідно до законодавства України здійснювати реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам, якіуповноважені здійснювати реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, провидити реєстраційні дії щодо Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків (ідентифікаційний код 25958804), а саме: проводити державну реєстрацію припинення юридичної особи, зміну відомостей про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо, зміну відомостей про органи управління юридичної особи, відомості про членів керівних органів.

3. Заборонити Адміністрації судноплавства, ліквідаційній комісії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків виконувати повноваження щодо управління справами Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, представництва її у відносинах з третіми особами від імені Інспекції, звільнення працівників Інспекції, передачу цілісного майнового комплексу Інспекції будь-яким іншим особам в порядку здійснення дій із її реорганізації.

3. Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження.

4. Роз`яснити учасникам справи, що оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

5. Копію ухвали надіслати (надати) учасникам справи (їх представникам).

Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя Балаклицький А. І.