Справа № 280/3717/22
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2023-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 лютого 2023 року м. Дніпросправа № 280/3717/22

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року

у адміністративній справі № 280/3717/22 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Дніпропетровського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні позову заяви ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Дніпропетровського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо визнання протиправними та скасуванні наказів директора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України: від 15.03.2022 року № 135 о/с про звільнення зі служби в поліції на підставі пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" та від 27.04.2022 року № 174 о/с про внесення змін до наказ директора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 15.03.2022 року № 135/1 о/с, а також в частині поновлення його на посаді оперуповноваженого відділу оперативних розробок Дніпропетровського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з 16.03.2022 року і в частині стягнення з Департамента внутрішньої безпеки Національної поліції України на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 16.03.2022 року по день винесення судового рішення.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем по справі з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідності фактичним обставинам викладеним в рішенні суду висновків, що на переконання апелянта призвело до ухвалення судового рішення із порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Свої доводи апелянт мотивував помилковістю висновків суду першої інстанції в частині того, що п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» не передбачає з`ясування причин звільнення, оскільки на переконання позивача процедура звільнення зі служби в поліції регламентована нормами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29.07.1991 р. № 114 (надалі - Положення № 114), що відповідає приписам частини 4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580- VIII (далі - Закон № 580-VIII). Зокрема, спираючись на правову позицію щодо особливостей процедури звільнення поліцейських зі служби за ініціативою особи, висловлену Верховним Судом у постановах від 15.02.2021 по справі № 160/3607/19, від 12.08.2019 по справі № 810/3376/16, і від 20.12.2019 по справі № 826/375/17, у постанові від 31.01.2012 р. по справі № К-38503/09, в ухвалі від 19.09.2013 р. по справі К-59983/09 - апелянт наголошуючи на приписи п.8 та підпункту «ж» п.64 Положення № 114 вказує, що: у разі звільнення за власним бажанням - заявник має повідомити про наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків; у разі звільнення у випадках, визначених «Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413, заявник має визначати обставини, передбачені Переліком; у разі звільнення за особистим проханням, заявник має попередити прямого начальника про звільнення не пізніш ніж за три місяці до дня звільнення.

За вказаних у попередньому абзаці обставин, апелянт вказує на те, що при винесенні оскаржуваного у цій справі наказу від 15.03.2022 року № 135 о/с відповідачем не було вжито жодних заходів щодо встановлення причин подання рапорту позивачем про звільнення, а тим більш з`ясування поважності цих причин, які ним в рапорті не були зазначені, а без виконання цієї вимоги закону видання наказу про звільнення поліцейського є протиправним.

Також апелянт описуючи обставини, які змусили його подати рапорт на звільнення, а також акцентуючи увагу на порушеннях процедури його звільнення, вважає своє звільнення наказом від 15.03.2022 року № 135о/с не правомірним та передчасним. Оскільки суд першої інстанції проігнорував усі доводи позивача, та не дав їм належної оцінки, що призвело до помилкового тлумачення та незастосування наведених вище положень законодавства (а саме підпункту «ж» пункту 64 Положення № 114), апелянт просить скасувавши рішення суду першої інстанції, задовольнити його вимоги у повному обсязі, а саме: визнати протиправним та скасувати наказ директора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 15.03.2022 року № 135 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції на підставі п.7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»; визнати протиправним та скасувати наказ директора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 27.04.2022 року № 174 о/с про внесення змін до наказу директора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 15.03.2022 року № 135/1 о/с; поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділу оперативних розробок Дніпропетровського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з 16.03.2022 року; та стягнути із Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16.03.2022 року по день винесення судового рішення.

У відзивах відповідача та третьої особи по справі вказується на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та на безпідставність доводів апеляційної скарги, яку просить залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення сторін по справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, правильність їх юридичної оцінки та застосування до них норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача та для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Наказом ДВБ НПУ від 06.09.2021 № 285 о/с, на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року, винесеного у справі № 280/2978/21, підполковник поліції ОСОБА_1 був поновлений на службі в поліції на посаді оперуповноваженого відділу моніторингу та зонального контролю Запорізького управління з 13 березня 2021 року. У подальшому, наказом Департаменту від 18.10.2021 № 335 о/с, відповідно до наказу Національної поліції України від 03.09.2019 № 885 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції», підполковник поліції ОСОБА_1 був призначений оперуповноваженим відділу оперативних розробок Дніпропетровського управління ДВБ НПУ.

Під час вирішення виниклого у цій спорі по суті судом встановлено, що позивач по справі з рапортами про своє звільнення звертався до відповідача декілька разів. Так, 22.02.2022 за вх. № М-479 до Департаменту Укрпоштою (трек-номер поштового відправлення № 935) надійшов рапорт ОСОБА_1 від 18.02.2022 у якому останній прохав розглянути питання щодо його подальшого проходження служби у Запорізькому управлінні ДВБ, у зв`язку з сімейними обставинами (а.с.86).

Проте, не отримавши відповіді на рапорт від 18.02.2022, ОСОБА_1 укрпоштою (трек-номер поштового відправлення № 669) надіслав до Департаменту рапорт від 23.02.2022 про звільнення зі служби в поліції за п.7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» з 09.03.2022, який відповідачем отримано тільки 11.04.2022 вх. ДВБ № М-518 (а.с.89).

Третій раз позивач звертався до керівництва Дніпропетровського управління ДВБ НПУ 13.03.2022 з рапортом про звільнення зі служби в поліції з 15.03.2022, відповідно до п.7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», і на вказаному рапорті 13.03.2022 начальником Дніпропетровського управління ДВБ НПУ полковником поліції Міновським В.В. зроблено резолюцію "Клопочу по суті рапорту" (а.с.84). У зв`язку із введенням з 24.02.2022 воєнного стану в Україні та припиненням доставлення відділеннями Укрпошти та Державним підприємством спеціального зв`язку поштової кореспонденції, ураховуючи той факт, що ОСОБА_1 прохав звільнити його з 15.03.2022, рапорт ОСОБА_1 від 13.03.2022 був переданий старшому оперуповноваженому в ОВС відділу оперативних розробок Дніпропетровського управління ДВБ НПУ з метою відправлення до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України для розгляду та прийняття кадрового рішення (а.с.160-161). Відповідно, 14.03.2022 сканкопію рапорту ОСОБА_1 від 13.03.2022 через месенджер "WhatsApp" була надіслала начальнику сектору комплектування відділу кадрового забезпечення та оперативного прикриття ДВБ НПУ (а.с.162), а після погодження з керівництвом Департаменту, було прийнято наказ Департаменту від 15.03.2022 № 135 о/с про звільнення зі служби в поліції підполковника поліції ОСОБА_1 (0064907), оперуповноваженого відділу оперативних розробок Дніпропетровського управління, з 15 березня 2022 року відповідно до п.7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», з реєстрацією вказаного наказу 15.03.2022 в журналі обліку нормативних документів з кадрових питань за № 135 о/с (інв. № 2нт від 24.02.2022, копія журналу а.с.80-82).

Тобто, оскаржуваним у цій справі наказом, позивача було звільнено саме з тієї дати, з якої він прохав його звільнити у рапорті від 13.03.2022, а у відповідь на рапорти позивача про звільнення від 18 лютого 2022 року (вх. Департаменту від 22.02.2022 № М-479) та від 23 лютого 2022 року (вх. Департаменту від 11.04.2022 №М-518), які були розглянуті відповідачем значно пізніше, на адресу позивача були направлені: лист-відповідь від 21.04.2022 за вих. № М-479/42-02/02-2022 за текстом якого встанолено, що "у Департаменті внутрішньої безпеки Національної поліції України розглянуто Ваш рапорт від 18 лютого 2022 року (вх. Департаменту від 22.02.2022 № М-479) про вирішення питання щодо подальшого проходження служби в поліції в Запорізькому управлінні Департаменту. Ураховуючи, що на підставі рапорту від 13 березня 2022 року Вас звільнено зі служби в поліції наказом Департаменту від 15.03.2022 № 135 о/с відповідно до п.7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію", цей рапорт залишено без розгляду" (а.с.88); та лист-відповідь, з тексту якого слідує, що "У Департаменті внутрішньої безпеки Національної поліції України розглянуто Ваш рапорт від 23 лютого 2022 року (вх. Департаменту від 11.04.2022 №М-518) щодо звільнення зі служби в Національній поліції України з 09.03.2022. Ураховуючи, що на підставі рапорту від 13 березня 2022 року Вас звільнено зі служби в поліції наказом Департаменту від 15.03.2022 № 135 о/с відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", цей рапорт залишено без розгляду" (а.с.91).

Після відновлення транспортного сполучення та можливості направлення поштової кореспонденції, рапорт ОСОБА_1 від 13.03.2022 та наказ ДВБ НПУ від 15.03.2022 № 135 о/с із записом позивача про ознайомлення 19.03.2022 з наказом, листом Дніпропетровського управління від 02.05.2022 за вих. № 1135/42-03/01-2022 надіслано до ДВБ НПУ, який зареєстрований в Департаменті 16.05.2022 за вх. № 2102 (а.с.83).

Пізніше наказом Департаменту від 27.04.2022 № 174 о/с внесено зміни до наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 15.03.2022 № 135/1 -о/с у частині звільнення відповідно до п.7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнити зі служби в поліції підполковника поліції ОСОБА_1 (0064907), оперуповноваженого відділу оперативних розробок Дніпропетровського управління, з 15 березня 2022 року, а саме: абзац 3 викладено у такій редакції: «Станом на день звільнення становить: стаж служби для виплати надбавки за вислугу років - 27 років 04 місяці 27 днів; вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби - 01 рік 00 місяців 03 дні; вислуга років у пільговому обчисленні - 06 років 06 місяців 21 день; вислуга років для призначення пенсії-33 роки 11 місяців 18 днів».

Під час розгляду адвокатського запиту від 26.05.2022 (вх.ДВБ від 07.06.2022 №38аз) було виявлено, що в наказі ДВБ НПУ від 27.04.2022 № 174 о/с допущено описку, у зв`язку з чим, наказом Департаменту від 09.06.2022 № 245 о/с внесено зміни до наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 27.04.2022 №174 о/с в частині внесення змін до наказів, а саме: в абзаці 9 цифри « 135/1» замінено на цифри « 135». Копії наказів про звільнення, трудову книжку, воєнний квіток і інші особисті документи відповідачем були видані позивачу 20 травня 2022 року, що не заперечується позивачем.

Як з`ясовано судом апеляційної інстанції, при вирішенні по суті ініційованого позивачем судового спору з приводу протиправності наказів від 15.03.2022 року № 135 о/с та від 27.04.2022 року №174 о/с, суд першої інстанції спираючись на зміст преамбули Закону № 580-VIII та на положення ст.ст.1, 3, ст.60, п.7 ч.1 і ч.2 та ч.3 ст.77 Закону № 580-VIII, п.4 розділу XI Прикінцеві га перехідні положення Закону № 580-VIII та на зміст п.2 розділу І, п.2 та п.3 розділу ІІІ Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції (далі - Порядок № 1235), і на приписи п.8 пп."ж" п.64, п.68 Положення №114 обґрунтовано визнав законним залишення відповідачем без розгляду рапортів позивача від 18.02.2022 та від 23.02.2022, а також правильно відхилив аргументи позивача з приводу не з`ясування відповідачем причин звільнення за рапортом від 13.03.2022 виходячи з того, що п.4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII передбачено лише можливість застосування норм Положення №114 при вирішенні питання щодо дотримання відповідачем процедури звільнення позивача зі служби в поліції, але у даному випадку така процедура не була порушена, оскільки у межах передбаченого п.68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення, сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк, і такою домовленістю між сторонами (проханням), зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого п.68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Виходячи з вищенаведеного, а також того, що позивач вважає спірним у даній справі питанням різне формулювання підстав звільнення згідно п.7 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII, яким встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється «за власним бажанням», а підпунктом "ж" п.64 Положення №114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) «за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків» - суд першої інстанції правильно підкреслив, що протиправним може вважатися видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого п.68 Положення №114 строку, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення. Проте у даному спірному випадку, позивач подав рапорт на звільнення за власним бажанням 13.03.2022 та зазначив бажану дату звільнення 15.03.2022, що в свою чергу свідчить про досягнення домовленості між сторонами про звільнення у більш короткий строк, і відповідно, про наявність у відповідача законних підстав для звільнення позивача зі служби до спливу тримісячного строку від дня попередження позивачем про своє бажання звільнитися, а саме датою звільнення яку зазначив позивач у рапорті.

Крім того, суд першої інстанції правильно акцентував увагу на те, що в рапорті про звільнення позивач посилається саме на Закон № 580-VIII, а не на Положення №114, і з заявою (рапортом) про відкликання рапорту від 13.03.2022 до відповідача позивач не звертався. Відповідно, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що п.4 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII передбачають застосовування актів законодавства саме в частині, що не суперечить цьому Закону, але самим п.7 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII встановлено звільнення поліцейського зі служби в поліції, з припиненням служби в поліції «за власним бажанням» і не передбачено з`ясування причин звільнення або проведення обов`язкових бесід щодо причин звільнення.

Підсумовуючи вищеописане, колегія суддів погоджується у повному обсязі з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем відповідно до частин 1, 2 ст.77 КАС України тих обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, також як і тверджень стосовно вчинення на нього тиску з метою змушення до звільнення, в тому числі і при написані ним рапорту від 13.03.2022 року, оскільки усі матеріали у сукупності свідчать про добровільне прийняття позивачем рішення звільнення зі служби в поліції.

Суб`єктивне сприйняття позивачем певних обставин, що вплинуло на прийняття ним певного рішення (в даному випадку звільнення) не є тотожним тиску з боку власника чи уповноваженого ним органу. Тим більш, що за результатом проведеного детального аналізу аргументів позивача про не видачу службового посвідчення, спеціального жетону і не забезпечення одностроєм після поновлення на службі з урахуванням положень Порядку оформлення, обліку, видачі спеціальних жетонів поліцейським, затвердженого наказом МВС України від 23.12.2015 № 1614, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 18 січня 2016 року за № 92/28222, Порядку оформлення, виготовлення, обліку, видачі, знищення службових посвідчень Національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 26.04.2017 № 347, Порядку забезпечення поліцейських одностроєм (у мирний час), затвердженого наказом МВС від 12.09.2017 № 772 (зі змінами), та Положення про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, затвердженого наказом Національної поліції України від 09.11.2015 №83 (у редакції наказу Національної поліції України від 31.07.2019 № 765) - суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що отримання службового посвідчення поліцейського та спеціального жетона вимагає відповідних дій і зі сторони позивача, а доказів, що позивачу було відмовлено у їх виготовленні, суду не надавалося, а сам позивач з приводу не видачі посвідчення, спеціального жетона чи не забезпечення одностроєм до суду не оскаржував, і вказані питання не є предметом спору у цій справі взагалі.

Таким чином, колегія суддів за результатом розгляду апеляційної скарги позивача встановивши, що відповідачем дотримано норми чинного законодавства України при прийнятті оскаржуваних наказів про звільнення позивача, а звільнення позивача з займаної посади проведено з дотриманням процедури такого звільнення, позивач в рапорті про звільнення зазначив конкретну дату з якої бажає щоб його було звільнено, і зазначена дата звільнення була погоджена між ним та відповідачем, позивач не заперечує фактичне його звернення до відповідача з такою заявою та доказів, які б свідчили про здійснення на нього тиску з метою змушення його до звільнення до суду не надає, тому суд першої інстанції дійшов законного висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги є не прийнятними, тому рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Т.І. Ясенова

суддя Д.В. Чепурнов