Справа № 320/3714/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2023-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у задоволенні заяви

про залишення позову без розгляду

13 квітня 2023 року справа № 320/3714/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Хоменка І.А., розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки при звільненні,

за участю представників:

позивача: Савенкова Олексія Володимировича

відповідача: ОСОБА_2

в с т а н о в и в :

09.01.2023 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний Суд» звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) із позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (, 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку в розмірі 32875,01 грн.;

- стягнути з Генерального прокурора (), на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки при звільненні по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.02.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду, призначено підготовче засідання на 21.03.2023.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 суд відклав підготовче засідання у справі на 04.04.2023.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 13.04.2023.

04.04.2023 на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку для звернення до суду.

На обґрунтування заяви представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 було звільнено у грудні 2019 року. 15.02.2021 до Офісу Генерального прокурора надійшов запит від представника позивача щодо надання вичерпної інформації по заробітній платі ОСОБА_1 , яка була йому нарахована з 2015 по 2019 роки (із розбивкою по роках та місяцях). Листом Офісу Генерального прокурора від 22.02.2021 №21-450вих-21 позивачу було надано розрахункові листи про заробітну плату.

Представник відповідача вважає, що оскільки вищевказана відповідь на запит представника позивача містила інформацію щодо нарахування та виплати коштів ОСОБА_1 , у тому числі за місяць звільнення, то позивачу було відомо про ненарахування та невиплату йому вихідної допомоги при звільненні ще у лютому 2021 року. Однак ОСОБА_1 звернувся з цим позовом про її стягнення лише 09.01.2023.

04.04.2023 на адресу суду від представника позивача надійшли заперечення на вказану вище заяву. За висновком представника позивача, підстави для залишення позовної заяви без розгляду відсутні в силу приписів частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Вирішуючи клопотання представника відповідача по суті, суд виходить з такого.

Наказом Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 №2147к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва в особливо важливих кримінальних провадженнях, досудове розслідування у яких здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних правлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних проваджень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань, нагляду за додержання законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019. Підстава: рішення кадрової комісії №1.

Також вказаним наказом від 21.12.2019 №2147к доручено Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні (а.с.6).

15.02.2021 представником позивача направлено запит до Офісу Генерального прокурора з проханням надати інформацію по заробітній платі ОСОБА_1 за період з березня 2015 року по грудень 2019 року, з розбивкою по роках та місяцях (а.с.54).

Листом від 22.02.2021 №21-450вих-21 Офісом Генерального прокурора надано позивачу розрахункові листи про його заробітну плату за період з березня 2015 року по грудень 2019 року, які місять інформацію про суми нарахованих окремих її складових (у т.ч. розмірі надбавки за вислугу років, доплата за науковий ступень), розмірі утримань, а також суми виплаченої заробітної плати (а.с.57-94).

01.12.2022 позивачем направлено запит до Офісу Генерального прокурора щодо виплати йому вихідної допомоги при звільненні (а.с.7).

Листом від 08.12.2022 №27/3-1319вих.-22 Офісом Генерального прокурора повідомлено позивача про відсутність правових підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні, у разі звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.8).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні протиправною та у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Суд вказує, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. День звільнення позивача у цій справі є 24.12.2019.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята указаної статті Кодексу).

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом з тим, частинами першою та другою статті 233 КЗпП України (у редакції станом на час звільнення позивача) встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX), який набув чинності 19.07.2022, внесені зміни до норм КЗпП України.

Зокрема, частини першої і другої статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно з яких працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отож, з урахуванням змін внесених Законом №2352-IX, зокрема до статті 233 КЗпП України, для звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Проте Закон №2352-ІХ не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі. Тобто, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема з 19.07.2022.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно, зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, необхідно визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності.

Таким чином, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Позицію стосовно застосування конституційного принципу незворотності дії даного закону у часі підтримав Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у справі №260/3564/22. Верховний Суд наголосив на тому, що дія статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

За таких умов відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах змін, внесених згідно Закону №2352-IX до приписів статті 233 КЗпП України, які набрали чинності з 19.07.2022.

При цьому, правовий висновок щодо непоширення на спірні правовідносини місячного строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, викладений Верховним Судом у низці постанов.

Так, зокрема, у постанові від 29.11.2022 у справі №200/4481/21 Верховний Суд виклав такий правовий висновок:

«Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог), яка гарантована статтею 43 Конституції України.

Поняття та підстави виплати вихідної допомоги визначені статтею 44 КЗпП України. За змістом цієї норми вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами.

Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.

Отже, спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.

Указана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2022 у справі №200/1636/21-а, від 23.06.2022 у справі №120/513/21-а, від 30.06.2022 у справі №380/10174/21, від 04.08.2022 у справі №600/5478/21 і колегія суддів не знайшла підстав для відступу від неї.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Окрім того, Верховний Суд вважає за доцільне звернути увагу, що на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується місячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Суд акцентує увагу на позиції Великої Палати Верховного Суду, що під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду (зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17).

Враховуючи викладене, у справі, що розглядається, не підлягають застосуванню норми частини п`ятої статті 122 КАС України.

Окрім того, відповідно до пункту 1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на території України запроваджено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 №1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.04.2023.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові 19.01.2023 у справі №460/17052/21.

Отже, на момент звернення позивача до суду діяв карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а тому строки, визначені статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк дії такого карантину.

З урахуванням цього, суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, а тому заява представника відповідача про залишення позову без розгляду не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні 13.04.2023 проголошено вступну та резолютивну частину ухвали суду. Повний текст ухвали суду складено 13.04.2023.

Керуючись статями 122, 123, 240, 243, 248 КАС України, суд

у х в а л и в :

1. Відмовити у задоволенні заяви Офісу Генерального прокурора про залишення позову без розгляду.

2. Копію ухвали надіслати (видати) учасникам справи (їх представникам), зокрема, шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Кушнова А.О.