Справа № 200/1007/22
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року справа №200/1007/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 р. у справі № 200/1007/22 (головуючий І інстанції Молочна І.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

18.01.2022 ОСОБА_1 звернулася з позовом до з вимогами до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (з урахуванням уточнень): визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невірного розрахунку пенсії ОСОБА_1 у разі втрати годувальника у сумі 2700,00 грн. замість вірної 9270,00 грн., що складає 50 відсотків пенсії померлого годувальника та не сплату заборгованості з 09.07.2021, а саме з дня, що настає за днем смерті годувальника; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 пенсію у разі втрати годувальника у розмірі 9270,00 грн., що складає 50 відсотків пенсії померлого годувальника та сплатити заборгованість з 09.07.2021, а саме з дня, що настає за днем смерті годувальника.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 р. у справі № 200/1007/22 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника, виходячи з 50% розміру пенсії за віком померлого годувальника. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника, виходячи з 50% розміру пенсії за вислугу років померлого годувальника, з 21.09.2021, з урахуванням раніше виплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що померлий ОСОБА_2 перебував на обліку у відповідача та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення як працівник льотного складу. На підставі заяви позивача її переведено на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України Про пенсійне забезпечення, тобто 50% від пенсії за віком померлого годувальника, так як законодавством не передбачено призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника за вислугу років.

Крім того, відповідач зазначив, що при проведенні перерахунку пенсії позивача відповідно до статті 36 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування заробіток визначено 0, так як довідку про заробітну плату позивачем надано не було, стаж зараховано по 31.05.1996 та складає 38 років 09 місяців 14 днів, коефіцієнт стажу складає 0,38750, загальний розмір пенсії з 21.09.2021 складає 2700,00 грн., тому відсутні підстави для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника за нормами Закону України Про пенсійне забезпечення.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .

Між позивачем та громадянином ОСОБА_2 , 1934 року народження, 14.11.1956 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 14.11.1956.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 16.09.2021 Мирноградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Харків), ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 16.09.2021 складено відповідний актовий запис №744.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та є одержувачем пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» з 21.09.2021, що підтверджується матеріалами справи та не оскаржується сторонами.

04.01.2022 Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області листом вих.№141-21371/Т-15/8-0500/22 надало відповідь на звернення позивача від 10.12.2021, в якій зазначило, зокрема, наступне.

На обліку позивач перебуває як отримувач пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» з 21.09.2021 та згідно особистої заяви від 21.09.2021 про перехід з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно документам, які наявні в пенсійній справі позивача страховий стаж складає 38 років 09 місяців 04 дні (зараховано по 31.05.1996). Коефіцієнт страхового стажу склав 0,38750. Пенсію призначено без врахування середньомісячного заробітку, оскільки позивачем не надавалась довідка про заробітну плату відповідно до статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування».

Відповідно до статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Розмір пенсії з 21.09.2021 складає 2700,00 грн.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

ОСОБА_2 перебував на обліку, як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», а позивачу призначено пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», тобто 50% від пенсії за віком померлого годувальника, оскільки інше законодавством не передбачено.

Позивач, не погодившись з такими діями відповідача, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором (стаття 10 Закону №1058-IV).

Як встановлено частиною першою статті 36 Закону №1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону (пункт 1 частини другої статті 36 Закону №1058-IV).

Зі змісту частини третьої статті 36 Закону №1058-IV слідує, що до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону №1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Частиною третьою статті 45 Закону №1058-IV визначено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

За вказаними законодавчими нормами, члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається із заробітку чи пенсії годувальника, тобто в залежності від того доходу, який мав годувальник на час настання смерті.

Суд зазначає, що при переведенні позивача на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідач керувався тим, що померлий чоловік позивача отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», а пенсія у зв`язку з втратою годувальника розраховується у процентному відношенні до пенсії за віком. Тому, як вказує відповідач, пенсія позивача у зв`язку з втратою годувальника склала 2700,00 грн.

У відповідності до термінів викладених у статті 1 Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Разом з тим, в силу частини першої статті 37 Закону № 1058-ІV пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї призначається в розмірі 50 % пенсії за віком померлого годувальника.

Матеріалами справи підтверджується, що померлий чоловік позивача отримував пенсію за вислугу років, призначену йому відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому, суд бере до уваги, що померлому чоловіку позивача пенсія за віком ніколи не призначалася.

Зокрема, померлий чоловік позивача на час смерті отримував пенсію за вислугу років, призначену йому відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», при цьому, пенсія за віком за його життя не обчислювалася і не виплачувалася, відповідно такої пенсії за віком померлий чоловік позивача ніколи не отримував.

Таким чином, виходячи з системного аналізу чинного пенсійного законодавства (Законів України «Про пенсійне забезпечення» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), можна дійти висновку, що пенсія за віком та пенсійне забезпечення за вислугу років мають однакову правову природу є конституційним правом на соціальний захист.

За загальновизнаним правилом «пенсією» вважається регулярна щомісячна грошова виплата, яка призначається у встановленому державою порядку як захід матеріального забезпечення у зв`язку з настанням певної обставини: досягнення пенсійного віку, за вислугу років, інвалідності, смерті годувальника.

Виходячи з правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, суд дійшов висновку, що у пенсійного органу відсутні правові підстави для відмови позивачу у виплаті їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника виходячи з 50% розміру пенсії за вислугу років померлого годувальника.

Зокрема, пенсійне законодавство, в тому числі Закон №1058-IV, не містять в собі норм, які б надавали підстави відповідачу здійснювати обчислення чи перерахунок пенсії після смерті будь-якої особи, або право на розрахунок розміру пенсії за віком померлому, яку останній за життя не отримував.

Тому, суд вважає необґрунтованою позицію відповідача стосовно отримання позивачем пенсії у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 50% пенсії за віком померлого годувальника.

В даному випадку, з урахуванням приписів абзацу 1 пункту 16 Прикінцевих положень Закону №1058-IV, який прийнятий пізніше Закону №1788-XII та яким чітко встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону, пенсії у зв`язку з втратою годувальника призначаються із пенсії годувальника, тобто в залежності від того доходу (пенсії), який мав годувальник на час настання смерті.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом у справі №636/2100/16-а (адміністративне провадження №К/9901/21612/18), зокрема, пенсії у зв`язку з втратою годувальника призначаються із заробітку годувальника або із пенсії годувальника, тобто в залежності від того доходу, який мав годувальник на час настання смерті (заробітну плату чи пенсію).

У чинному законодавстві передбачено призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника за документами пенсійної справи померлого годувальника, тому беззаперечним є факт того, що позивач може скористатись своїм правом на обчислення пенсії у зв`язку з втратою годувальника за матеріалами пенсійної справи померлого чоловіка.

При цьому, пенсійний орган в свою чергу, при обчисленні позивачці пенсії у зв`язку з втратою годувальника зобов`язаний брати до уваги пільговий стаж по Закону України №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», та визначати пенсію у зв`язку з втратою годувальника позивачу виходячи з розміру пенсії померлого годувальника, яку він отримував на день смерті з огляду на положення частину першу статті 74 Закону України «Про пенсійне забезпечення», якою чітко визначено, що сім`ям пенсіонерів пенсії в разі втрати годувальника обчислюються з того ж заробітку, з якого обчислювалась пенсія годувальника, що узгоджується з приписами абзацу 1 пункту 16 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV.

В даному випадку, право позивача на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника було порушено у зв`язку з тим, що годувальнику було призначено пенсію за вислугу років згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення», яку відповідач не врахував при розрахунку пенсії позивача.

Разом з тим, оскільки пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається із заробітку чи пенсії годувальника, тобто в залежності від того доходу, який мав годувальник на час настання смерті, тому розрахунок відповідачем пенсії позивачу у зв`язку з втратою годувальника, виходячи з 50% розміру пенсії за віком померлого годувальника, не може бути визнаний правомірним.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо протиправності дій відповідача при призначенні позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника, виходячи з 50% розміру пенсії за віком померлого годувальника.

Крім того, судом встановлено, що право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника позивач набув 21.09.2021, згідно особистої заяви позивача від 21.09.2021 про перехід з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, а не з 09.07.2021, з дня, що настає за днем смерті годувальника, як помилково визначив позивач.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника, виходячи з 50% розміру пенсії за віком померлого годувальника, та відновленню шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника, виходячи з 50% розміру пенсії за вислугу років померлого годувальника, з 21.09.2021, з урахуванням раніше виплачених сум.

При цьому, суд вважає, вищевказаний спосіб захисту достатнім, враховуючи обставини по справі.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 р. у справі № 200/1007/22 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 р. у справі № 200/1007/22 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 11 квітня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко