Справа № 400/3302/21
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2023-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2023 р. Справа № 400/3302/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Малих О.В. розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба», вул. Центральна, 44, с. Плющівка, Баштанський район, Миколаївська область, 56143; вул. Станіславського, 3, оф. 6, м. Київ, 01001,
до відповідача:Головного управління ДПС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001,
про:визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 06.01.2021 року № 7,
ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Дружба» (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Миколаївській області), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 06.01.2021 року № 7.

Ухвалою від 18.05.2021 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін у судове засідання).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що висновки відповідача щодо зберігання позивачем пального без ліцензії гуртуються лише на припущеннях, адже перевірку проведено за іншою адресою ніж за якою ним нібито встановлено факт зберігання пального, а в ліцензії на право зберігання пального взагалі інша адреса зазначена. Також, позивач зазначив, що у ТТН, яка підтверджує придбання позивачем пального помилково зазначено юридичну адресу позивача, замість адреси зберігання згідно ліцензії, що в подальшому було встановлено внутрішнім службовим розслідуванням позивача та виправлено помилку його контрагентом. Крім того, позивач вважає, що наказ на проведення перевірки не містить конкретизації підстав для проведення перевірки, а тому спірне рішення прийняте за результатами перевірки, що проведена на підставі зазначеного наказу є протиправним.

Відповідач надав відзив, в якому у задоволенні вимог позивача просив відмовити. Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що факт зберігання позивачем пального без наявності ліцензії у період з 01.04.2020 року по 15.04.2020 року підтверджується даними видаткової накладної, товарно-транспортною накладною, платіжними дорученнями, рахунками на оплату та даними з єдиного реєстру акцизних накладних. Крім того, у позивача наявна ліцензія на право зберігання пального термін дії якої з 16.04.2020 року по 16.04.2025 року.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Позивач зареєстрований юридичною особою 17.02.2000за адресою: вул. Центральна, буд. 44, с. Плющівка, Баштанський район, Миколаївська область, основним видом діяльності є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

На підставі наказу №№ 209 від 12.11.2020 року та направлень на перевірку працівниками Головного управління ДПС у Миколаївській області проведено фактичну перевірку позивача за адресою: вул. Центральна, буд. 44, с. Плющівка, Баштанський район, Миколаївська область.

За результатами перевірки відповідачем складено акт перевірки від 07.12.2020 року № 2141/14/29/07/03765140, яким зафіксовано порушення позивачем ст.15 Закону України від 19.12.1995 року № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», а саме: зберігання пального без ліцензії у період з 01.04.2020 року по 15.04.2020 року.

На підстав висновків акту відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення № 7 від 06.01.2021 року, яким на підставі підпункту 54.3.3. пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України і ст. 17 Закону України від 19.12.1995 року №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 500000,0 грн. за порушення ст.15 Закону № 481/95-ВР.

Не погодившись із вищевказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся за судовим захистом із даним позовом.

Приймаючи рішення у справі, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однією з функцій органів державної податкової служби, як закріплено у пп. 19-1.1.16 п. 19.1 ст. 19-1 Податкового кодексу України, є здійснення заходів щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального.

Приписами ст. 16 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 року № 481/95-ВР (далі Закон № 481) визначено, що контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України.

Частиною 1 ст. 15 Закону № 481 встановлено, що оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Статтею 1 Закону № 481 встановлено, що ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

Згідно ч. 8 ст. 15 Закону № 481, суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Частиною 11 ст. 15 Закону № 481 визначено, що ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.

Статтею 17 Закону № 481 передбачена відповідальність за порушення норм цього Закону. Зокрема, згідно ч. 2 ст. 17 вказаного Закону до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі: оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії 500000 гривень.

Суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів та ємностей, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження. (ч. 43 ст. 15 Закону № 481).

При цьому, згідно з частиною дев`ятнадцятою цієї статті ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі. Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують (ч. 21 ст. 15 Закону № 481).

Статтею 1 Закону № 481 надано визначення поняттям, зокрема: зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик; місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Однак, Закон № 481 не визначає, що саме розуміється під власним споживанням пального, а так само, під поняттям «споруди», «обладнання», «ємності». При цьому, якщо загальні визначення понять «споруда» та «обладнання» є більш чітко окресленими, то поняття «ємність» таким не є і за загальним правилом охоплює абсолютно усі споруди, обладнання, резервуари чи інші пристрої, які мають щонайменшу місткість, до яких можна віднести і паливні баки автомобілів, обладнання, пристроїв. Тому застосування такого поняття в абсолютному значенні у Законі № 481 робить його вимоги непередбачуваними для суспільства, позаяк, кожен суб`єкт господарювання, який придбав пальне і використовує його, зобов`язаний отримати ліцензію на зберігання пального, що, однак, суперечить правовому змісту запровадження державою вимог щодо ліцензування діяльності зі зберігання пального, метою чого було, зокрема, підвищення контролю за обігом пального не тільки у розрізі суб`єктів господарювання, які займаються такою діяльністю, але й місць, на яких провадиться діяльність зі зберігання пального.

Закон № 481 не дає чіткого розуміння, які саме місця слід вважати місцем зберігання пального, на кожне з яких суб`єкт господарювання зобов`язаний отримати ліцензію.

Верховний Суд у постанові від 31.05.2022 року у справі № 540/4291/20 зазначив, що системний аналіз наведених норм ПК України та Закону № 481 у їх взаємозв`язку дають підстави для формулювання такого правового висновку. Зберігання пального нерозривно пов`язане із наявністю у суб`єкта господарювання споруд та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування (місця зберігання пального). Наявність у суб`єкта господарювання обов`язку з отримання ліцензії на право здійснення діяльності зі зберігання пального, яка опосередковується придбанням та використанням суб`єктом господарювання пального для задоволення своїх власних виробничих потреб при провадженні його господарської діяльності (не пов`язаної з метою отримання доходу від зберігання пального як виду економічної діяльності) залежить саме від наявності у суб`єкта господарювання місця зберігання пального, яке за своїми ознаками (характеристиками) відповідає визначенню «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», незалежно від того чи зареєстрований такий суб`єкт платником акцизного податку, розпорядником акцизного складу та/або наявністю підстав для реєстрації такого місця як акцизного складу. Відповідно, у випадку, якщо наявне у суб`єкта господарювання місце зберігання пального відповідає ознакам, які ПК України встановлює як виключення з визначення «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», такий суб`єкт не має обов`язку отримувати ліцензію на право зберігання пального у такому місці.

Таким чином, для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Сам по собі факт наявності «на балансі» у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії.

Саме такий висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 29.06.2022 року у справі № 200/11016/20-а.

Результати фактичної перевірки зафіксовані в акті, згідно якого встановлено факт зберігання пального без наявності відповідної ліцензії у період з 01.04.2020 року по 15.04.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 (п. 2.2.15 акту). В основу зазначених висновків покладено обставини придбання позивачем у зазначений період палива дизильного ДП-Л-Євро5-ВО у кількості 18429,99 літрів із пунктом розвантаження: вул. Центральна, 43, с. Плющівка, Баштанський район, Миколаївська область.

При цьому, зміст акту фактичної перевірки не відображає обставин зберігання позивачем пального.

Надані відповідачем первинні документи (угоди, видаткові накладні та ТТН), підтверджуючі придбання позивачем у свого контрагента дизельного пального, не є беззаперечним доказом зберігання такого пального позивачем в розумінні ст. 1 Закону № 481.

При цьому, відповідачем не представлено безспірних доказів наявності та зберігання такого пального в ємностях позивача, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , такого, наприклад, як акт вимірювання обсягів пального в цистернах, що знаходяться на території позивача, тоді як акт перевірки містить інформацію, що зняття залишків не здійснювалось. Більш того, зі змісту акту перевірки вбачається, що її проведено за адресою: Центральна, 44, с. Плющівка, Баштанський район, Миколаївська область, тоді як факт зберігання пального відповідачем встановлено за адресою: АДРЕСА_1 (п. 2.2.15 акту). З вказаного можливо дійти висновку, що посадові особи відповідача встановили факт зберігання пального за іншою адресою, відмінною від адреси проведення перевірки. А тому, висновки відповідача про встановлення факту зберігання позивчаем пального у період з 01.04.2020 р. по 15.04.2020 р. є сумнівними.

А згідно ліцензії на право зберігання пального, виданій позивачу, адресою місцезнаходження позивача є вул. Центральна, 44, с. Плющівка, Баштанській район, Миколаївська область, а адресою місця зберігання є вул. Степова, 43, с. Плющівка, Баштанський район, Миколаївська область. Тому, вул. Центральна, 43, с. Плющівка, Баштанський район, Миколаївська область, за якою відповідачем нібито встановлено факт зберігання позивачем пального взагалі не має відношення до позивача.

Враховуючи, що під час проведення перевірки відповідачем не встановлено факт зберігання позивачем пального з посиланням на відповідні докази, а лише констатовано факт його придбання, тому суд першої вважає, що висновки відповідача про порушення позивачем положень ст. 15 Закону № 481 ґрунтуються виключно на припущеннях. Відповідач фактично ототожнив поняття «придбання пального» та «зберігання пального».

Та обставина, що в подальшому позивачем отримано ліцензію на право зберігання пального, протилежного не доводить. Враховуючи, що вперше позивач звернувся за отриманням ліцензії задовго до дати її отримання (16.04.2020 року) 02.03.2020 року.

Відповідач обґрунтовує правомірність застосування до позивача штрафної санкції наявність на "балансі" пального до отримання ліцензії, однак, враховуючи наведений вище правовий висновок Верховного Суду, а також не встановлення цієї обставини безпосередньо під час проведення фактичної перевірки, суд вважає такий висновок неспроможним.

При цьому, суд відхиляє доводи позивача щодо не зазначення відповідачем у наказі на проведення перевірки підстави її проведення, що на його думку, також є свідченням не правомірності спірного рішення. Так, судом досліджено зміст наказу і встановлено, що відповідачем зазначено підставу проведення перевірки «…у зв`язку з отриманням листа ДПС України від 11.07.2020 року № 13939/7/0-00-07-05-03-07 з інформацією про суб`єкта господарювання, які реєстрували акцизні склади, не отримували ліцензії на право зберігання пального». Відтак, підстава проведення перевірки, зазначена конкретизовано.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» (вул. Центральна, 44, с. Плющівка, Баштанський район, Миколаївська область, 56143; вул. Станіславського, 3, оф. 6, м. Київ, 01001, ) до Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.01.2021 року № 7.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» (вул. Центральна, 44, с. Плющівка, Баштанський район, Миколаївська область, 56143; вул. Станіславського, 3, оф. 6, м. Київ, 01001, ) судові витрати у сумі 7500,00 грн. (сім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07.04.2023 року.

Суддя О.В. Малих