Справа № 280/4952/22
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
11 квітня 2023 року Справа № 280/4952/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремий батальйон територіальної оборони НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони) ( АДРЕСА_2 ) про визнання наказу протиправним,-

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремий батальйон територіальної оборони НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони) (далі - відповідач), в якому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України ( НОМЕР_2 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_4 окремої бригади територіальної оборони) полковника ОСОБА_2 за №1 дск від 01 травня 2022 року, яким стрільцю 2 відділення 3 взводу 4 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , ВОС-101627А ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наказано зайняти оборону по певному рубежі.

Крім того, просить поновити строк звернення до суду із цим позовом.

Також, 19 серпня 2022 року до суду подано заяву, в якій представник позивача просить суд забезпечити докази шляхом витребування наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України ( НОМЕР_2 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_4 окремої бригади територіальної оборони) полковника ОСОБА_2 за №1 дск від 01 травня 2022 року у Відповідача - Військова частина НОМЕР_5 ( НОМЕР_2 окремий батальйон територіальної оборони НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони) місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 04 березня 2022 року позивача призвано на військову службу під час мобілізації. Наказом відповідача від 04 березня 2023 року №9 (по стройовій службі) позивача призначено на посаду стрільця 2 відділення 3 взводу 4 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення. Наприкінці квітня початку травня 2022 року підрозділ, в якому проходить військову службу позивач, прибув до м. Костянтинівка Донецької області. 02 травня 2022 року від інших солдатів його роти позивачу стало відомо, що 02 травня 2022 року під час шикування особового складу ВЧ НОМЕР_1 за місцем тимчасового розташування у АДРЕСА_3 тимчасово виконуючим обов`язки командира цієї частини полковником ОСОБА_2 , доведено до особового складу його письмовий наказ №1 дск від 01 травня 2022 року, зайняти оборону на певному рубежі. З текстом наказу військовослужбовці, в тому числі позивач, не були ознайомлені, про місця та підстави зайняття будь-яких рубежів не повідомлявся. Позивач та деякі військовослужбовці ВЧ НОМЕР_1 звернулися усно до тимчасово виконуючим обов`язки командира цієї частини з проханням роз`яснити їм такий наказ та надати його для ознайомлення, на що від нього отримали категоричну відмову, без будь-яких пояснень. Позивач вважає оскаржуваний наказ незаконним, оскільки він не відповідає вимогам Закону України Про національний спротив в редакції, яка була чинною станом на дату видання оскаржуваного наказу.

Ухвалою суду від 22 серпня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі № 280/4952/22 та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін.

Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення доказів відмовлено.

03 жовтня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач пред`явлений позов не визнає з огляду на наступне. У зв`язку із збройною агресією російської федерації проти суверенної України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 в Україні оголошено загальну мобілізацію. Пунктом 2 цього Указу постановлено мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва. Факт призову позивача за мобілізацією позивач не оспорює, що убачається із змісту позовної заяви. Сам факт подання даного позову із суто формальних підстав використовується позивачем як спосіб легалізації ухилення від виконання зазначеного вище конституційного обов`язку. Твердження позивача про те, що він не пройшов бойову підготовку в складі в/ч НОМЕР_1 не відповідають фактичним обставинам справи, адже у період з 05 березня 2022 року по 26 березня 2022 року із особовим складом в/ч НОМЕР_1 , включаючи 4-ту стрілецьку роту, в якій Позивач проходив службу на посаді стрільця 2-го відділення 3-го взводу 4-ої стрілецької роти, проводилися заняття з вогневої, тактичної та медичної підготовки відповідно до встановленого плану цих заходів. Також, відповідач зазначає про те, що у позовній заяві ніяк не обґрунтовано і не доведено, що місцем виконання оспорюваного позивачем наказу є саме конкретна ділянка бойових дій на лінії зіткнення із супротивником. А тому відповідне посилання позивача на це має суто формальний і бездоказовий характер, а через бездоказовість є неправдивим і на увагу суду не заслуговує. Що стосується не доведення спірного наказу до позивача, то таке твердження, на думку відповідача, є завідомо безпідставним, і в змісті наказу позивач є цілком обізнаний. Спірний наказ передбачав переміщення особового складу в/ч НОМЕР_1 з одного пункту дислокації в інший, чого позивач по суті не спростовує. У будь-якому разі позивач ігнорує той факт, що згідно з пунктом 2 статті 20 Закону України «Про основи національного спротиву» з метою нарощування сил і засобів для стабілізації обстановки, а також у випадку визначення відповідної зони територіальної оборони районом ведення воєнних (бойових) дій військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України та добровольчі формування територіальних громад за рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України можуть залучатися до виконання завдань територіальної оборони поза межами своєї зони територіальної оборони та в районах ведення воєнних (бойових) дій. Отже, у будь-якому разі ТВО командира в/ч НОМЕР_1 самовільно не віддавав і не міг віддати подібного наказу. Віддання такого наказу може бути можливим лише на виконання наказу командування вищої ланки відповідно до зазначеної правової норми. З огляду на вказане, у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2022 року від Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремий батальйон територіальної оборони НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони) витребувано засвідчену належним чином копію наказу (витягу з наказу) тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України ( НОМЕР_2 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_4 окремої бригади територіальної оборони) полковника ОСОБА_2 за № 1 дск від 01 травня 2022 року або його належним чином засвідчену копію стосовно ОСОБА_1 .

06 квітня 2023 року відповідачем до суду надано витребуваний наказ.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18 квітня 2022 року№ 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07 листопада 2022 року №757/2022, який затверджений Законом України від 16 листопада 2022 року №2738-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Отже, з 24 лютого 2022 року в Україні триває режим воєнного стану.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 оголошено загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

04 березня 2023 року позивача призвано на військову службу за мобілізацією та з цього дня зараховано до складу військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України ( НОМЕР_2 окремий батальйон територіальної оборони НОМЕР_4 окремої бригади територіальної оборони) на посаду стрільця 2 відділення 3 взводу 4 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 .

Наприкінці квітня початку травня 2022 року підрозділ, в якому проходив військову службу позивач, переміщено у м. Костянтинівка Донецької області.

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира НОМЕР_2 окремого батальйону полковника ОСОБА_3 від 01 травня 2022 року №1, крім іншого, підрозділу, в якому проходив службу позивач, - 4 стрілецькій роті ВЧ НОМЕР_1 наказано перебувати в оперативному резерві на найбільш ймовірному напрямку наступу противника, командиру цього підрозділу визначене місце зосередження.

Зазначений наказ доведено особовому складу батальйону в частинах, які їх стосуються, під час шикування на території тимчасового розташування ВЧ НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 .

Позивач, разом з групою військовослужбовців, відмовився виконувати зазначений наказ. Через що, 08 липня 2022 року позивачу повідомлено про підозру у непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчинений в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 402 КК України (в ЄРДР № 00000377 від 20 травня 2022 року).

Вважаючи зазначений наказ протиправним позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі Закон №2232) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частинами 3 та 4 статті 2 Закону №2232 визначено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 6 статті 2 Закону №2232 визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

В силу приписів статті 3 Закону України Про Збройні Сили України від 06 грудня 1991 року №1934-ХІІ сили територіальної оборони складають окремий рід сил Збройних Сил України.

Відповідно до статті 6 Закону України Про Збройні Сили України органи військового управління, з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації Збройних Сил України дислокуються на території держави або тимчасово за її межами відповідно до завдань оборони, стратегічного плану застосування і завдань Збройних Сил України з урахуванням військово-адміністративного поділу території України та соціально-економічних умов районів дислокації.

План дислокації Збройних Сил України розробляється Генеральним штабом Збройних Сил України, узгоджується Міністерством оборони України з Кабінетом Міністрів України і затверджується Президентом України.

Передислокація військових частин, а також військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України до рівня з`єднання здійснюється за рішенням Міністерства оборони України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, а з`єднань - за рішенням Президента України.

За приписами статті 20 Закону України Про основи національного спротиву від 16 липня 2021 року №1702-ІХ (далі Закон №1702, в редакції, яка була чинною станом на дату видання оскаржуваного наказу) виконання завдань територіальної оборони здійснюється поза районами ведення воєнних (бойових) дій.

З метою нарощування сил і засобів для стабілізації обстановки, а також у випадку визначення відповідної зони територіальної оборони районом ведення воєнних (бойових) дій, військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України за рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України можуть залучатися до виконання завдань територіальної оборони поза межами своєї зони територіальної оборони.

Позивач, в обґрунтування своїх вимог посилається саме на статтю 20 Закону №1702, в редакції, яка була чинною станом на дату видання оскаржуваного наказу.

Суд зазначає, що позивачем в даному позові не оскаржується рішення щодо зміни місця дислокації військової частини - відповідача (чи її окремих підрозділів), а в силу вимог статті 6 Закону України Про Збройні Сили України та частини 2 статті 20 Закону №1702 визначення місця постійної чи тимчасової дислокації не входить до компетенції відповідача (рішення щодо зміни дислокації військової частини приймається військовим керівництвом держави).

Суд зазначає, що доказів того, що саме оскаржуваним наказом військова частина була переміщена з місця постійної дислокації до району ведення бойових дій матеріали справи не містять.

Також зі змісту частини 2 статті 20 Закону №1702 (в редакції, яка була чинною станом на дату видання оскаржуваного наказу) вбачається, що військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України можуть залучатися до виконання завдань територіальної оборони поза межами своєї зони територіальної оборони з метою, зокрема, нарощування сил і засобів для стабілізації обстановки.

Крім того, за визначенням, наведеним у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №1702, доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

Суд зазначає, що позивач не має статусу добровольця Сил територіальної оборони Збройних Сил України, оскільки його зараховано до проходження військової служби за мобілізацією, а не на добровільній основі, тобто позивач має статус військовослужбовця Збройних Сил України.

Відповідно на нього поширюються всі обов`язки військової служби, визначені законодавством України, в тому числі виконання наказів командира (зокрема, Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV).

Суд зазначає, що доказів того, що підрозділ, в якому проходив службу позивач, залучався до виконання бойових завдань, матеріали справи не містять. З оскаржуваного наказу вбачається, що 4 стрілецькій роті було доручено перебувати в оперативному резерві, а не виконувати бойове завдання - утримувати оборону певного рубежу. А з наданої відповідачем інформації вбачається, що 01-02 травня 2022 року підрозділ, в якому проходив службу позивач (2 відділення 3 взводу 4 стрілецької роти НОМЕР_2 окремого батальйону територіальної оборони), до виконання бойових завдань не залучалось.

За приписами частини 3 статті 3 Закону №1702 завданнями територіальної оборони є:

1) своєчасне реагування та вжиття необхідних заходів щодо оборони території та захисту населення на визначеній місцевості до моменту розгортання в межах такої території угруповання військ (сил) або/чи угруповання об`єднаних сил, призначених для ведення воєнних (бойових) дій з відсічі збройної агресії проти України;

2) участь у посиленні охорони та захисті державного кордону;

3) участь у захисті населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, ліквідації наслідків ведення воєнних (бойових) дій;

4) участь у підготовці громадян України до національного спротиву;

5) участь у забезпеченні умов для безпечного функціонування органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування та органів військового управління;

6) участь в охороні та обороні важливих об`єктів і комунікацій, інших критично важливих об`єктів інфраструктури, визначених Кабінетом Міністрів України, та об`єктів обласного, районного, сільського, селищного, міського значення, районного у містах рад, сільських, селищних, порушення функціонування та виведення з ладу яких становлять загрозу для життєдіяльності населення;

7) забезпечення умов для стратегічного (оперативного) розгортання військ (сил) або їх перегрупування;

8) участь у здійсненні заходів щодо тимчасової заборони або обмеження руху транспортних засобів і пішоходів поблизу та в межах зон/районів надзвичайних ситуацій та/або ведення воєнних (бойових) дій;

9) участь у забезпеченні заходів громадської безпеки і порядку в населених пунктах;

10) участь у запровадженні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану в разі його введення на всій території України або в окремих її місцевостях;

11) участь у боротьбі з диверсійно-розвідувальними силами, іншими збройними формуваннями агресора (противника) та не передбаченими законами України воєнізованими або збройними формуваннями;

12) участь в інформаційних заходах, спрямованих на підвищення рівня обороноздатності держави та на протидію інформаційним операціям агресора (противника).

З наведеного вбачається, що оскаржуваний наказ виданий у відповідності до завдань територіальної оборони, визначених у пунктах 1, 7, 10, 11 ч. 3 ст. 3 Закону №1702.

З наведеного вбачається, що оскаржуваний наказ в оскаржуваній частині прийнятий у відповідності до вимог чинного на час його прийняття законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то відсутні підстави для розподілу судових витрат позивача.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремий батальйон територіальної оборони НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони) ( АДРЕСА_2 ) про визнання наказу протиправним,- відмовити.
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення виготовлено та підписано 11 квітня 2023 року.

Суддя Д.В. Татаринов