Справа № 520/9463/22
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2023-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 р. Справа № 520/9463/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого суді Кухар М.Д. розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3), третя особа: Державна прикордонна служба України про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд :

-визнати неправомірним рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 29.09.2022 року, про відмову у перетині Державного кордону на виїзд з України ОСОБА_1 ;

-зобов`язати Державну прикордонну службу України надати дозвіл (прийняти рішення) на перетин державного кордону України - виїзд з України ОСОБА_1 ;

-стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі (сумі) 36 140 гривень 25 копійок на відшкодування майнової шкоди заподіяної Рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 29.09.2022 року, про відмову у перетині Державного кордону на виїзд з України ОСОБА_1 ;

-стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі (сумі) 20 000 гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди заподіяної Рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 29.09.2022 року, про відмову у перетині Державного кордону на виїзд з України ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішення від 29.09.2022 року про відмову у перетині державного кордону громадянином України, який досяг 16-річного віку щодо ОСОБА_1 , на думку позивача, є протиправним.

Ухвалою суду від 07.11.2022 відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження доставлена відповідачу до електронного кабінету через систему "Електронний суд", що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої останній підтримав заявлені раніше позиції.

Третя особа, Державна прикордонна служба України. не скористались своїм правом надання пояснень.

Згідно з ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суддя Кухар М.Д. з 26.12.2022 по 08.01.2023, з 27.02.2023 по 03.03.2023 та з 27.03.2023 по 28.03.2023 перебувала у щорічній відпустці.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 зарахований до Університету Бізнесу у Вроцлаві на період з 01 жовтня 2022 року по 30 вересня 2024 року на навчання другого ступеня (підготовка Магістрів) за денною формою за напрямом «Менеджмент» на платній основі для продовження навчання у першому семестрі навчання. Заняття за денною формою навчання починаються 01.10.2022 року.

29.09.2022 року старшим лейтенантом ОСОБА_2 , яка перебуває у розпорядженні начальника ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, у пункті пропуску «ІНФОРМАЦІЯ_3» було прийнято Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16- річного віку на виїзд з України.

Як зазначено в рішенні від 29.09.2022 «На підставі статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», з причин того, що у ОСОБА_1 відсутні документи на право перетину ДКУ в умовах правового режиму воєнного стану».

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд зазначає наступне.

ідповідно до ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

За правилами ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

Згідно зі ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Пунктом 12 Правил перетинання Державного кордону громадянами України затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. №57 (далі за текстом - Правила №57) передбачено, що для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень. Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Згідно з ч.1 ст.14 Закону України «Про прикордонний контроль» іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Так, в оскаржуваному рішенні зазначено, що громадянин України ОСОБА_1 тимчасово обмежений у праві виїзду з України, у зв`язку із відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" № 3857-XII від 21 січня 1994 року (далі по тексту - Закон України №3857-XII) право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли:

1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону;

3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень;

4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання;

5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів;

9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду.

10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

Проте, відповідачем в оскаржуваному рішенні не зазначено жодної з визначених статтею 6 Закону України №3857-XII підстави для тимчасового обмеження позивачу права на виїзд з України.

Як встановлено вище, 29.09.2022 року було прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку щодо ОСОБА_1 . Так, в рішенні зазначено, що громадянин України ОСОБА_1 тимчасово обмежений у праві виїзду з України, у зв`язку із відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.

Однак, у вищевказаному рішенні не визначено, які саме документи на підтвердження підстави для виїзду за кордон позивач не зміг надати на паспортний контроль.

При цьому, в оскаржуваному рішенні не надано оцінку поданим позивачем документам на підтвердження підстави для виїзду за кордон.

Суд звертає увагу на те, що Московським районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки міста Харкова, складаючи стосовно позивача довідку №4/3114 від 24.09.2022 року, оцінив статус особи та документи надані такою особою.

У вищевказаній довідці орган Міністерства оборони України зазначив, що заперечень щодо виїзду позивача з України у встановленому порядку для продовження навчання за кордоном немає.

При цьому, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів того, що вищевказана довідка містить ознаки підробленого документу або містить недостовірну, сфальсифіковану інформацію.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення не може вважатись обґрунтованим та таким, яке прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття даного рішення.

Щодо посилань відповідача на приписи п. 2-6 Правил перетинання Державного кордону громадянами України затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. №57 та розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби України №23-28653/0/6-22-Вих від 15.09.2022, суд зазначає що в оскаржуваному рішенні не зазначено посилань на вказані приписи Правил №57 та вказане розпорядження, як на підставу для прийняття даного рішення.

Тобто, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не ґрунтувався приписами п.2-6 вищевказаних Правил та розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України №23-28653/0/6-22-Вих від 15.09.2022.

За таких обставин, вказані посилання відповідача не можуть свідчити про правомірність оскаржуваного рішення.

З огляду на вищевикладене, рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 29.09.2022 року про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку щодо ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про надання позивачу дозволу на перетинання державного кордону, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону №1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Згідно з ч.2 ст.6 Закону №1710-VI початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.

Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами (ч.3 ст.6 Закону №1710-VI).

Відповідно до ч.4 ст.6 Закону №1710-VI прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що перетин громадянами України державного кордону здійснюється виключно у разі проходження ними, зокрема, прикордонного контролю, який полягає у пред`явленні особами, які перетинають кордон паспортних та інших документів, їх перевірку уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовна вимога про надання позивачу саме судом дозволу на перетин кордону задоволенню не підлягає.

Щодо інших вимог позивача суд зазначає таке.

Відповідно до приписів ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Стосовно матеріальної шкоди відшкодування якої заявленої позивачем, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Позивач вказує, що поніс наступні майнові витрати:

- для навчання в Університеті Бізнесу у Вроцлаві, позивачем сплачено грошові кошти у сумі 728 Євро та комісія 573,49 грн;

-для виїзду за кордон для навчання в Університеті Бізнесу у Вроцлаві, з ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» позивачем укладено договір страхування подорожуючих за кордон від 10.08.2022 року № ЕМВ.11021865 та сплачено грошові кошти у сумі 1580 грн. 00 коп;

-для виїзду за кордон для навчання в Університеті Бізнесу у Вроцлаві, позивач разом з його батьком ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса Самощенко Олена Анатоліївна (номер свідоцтва 3096) для нотаріального посвідчення пакету документів для навчання в Університеті Бізнесу у Вроцлаві, за вчинення нотаріальних дій, було здійснено переказ грошових коштів у сумі 3300 грн. 00 коп;

-для оформлення студентської польської візи НОМЕР_4 в Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» отримувалась довідка від 26.08.2022 року, за формування та друк якої позивачем було сплачено грошові кошти у сумі 100 грн. 00 коп;

- за посадочний документ від 27.08.2022 року на проїзд 29.08.2022 року потягом Харків-ПАС - Львів, сплачено грошові кошти у сумі 1 068 грн. 08 коп;

- за послуги таксі сплачено грошові кошти у сумі 98 грн. 00 коп, 131 грн. 00 та 315 грн. 00 коп;

- за посадочний документ від 30.09.2022 року на проїзд 30.09.2022 року потягом Львів - Харків-ПАС, сплачено грошові кошти у сумі 1 107 грн. 23 коп;

- за витрати на їжу у сумі 25 грн та 109 грн;

- інші витрати на суму 505 грн. 00 коп та 295 грн. 00 коп.

При цьому суд критично оцінює доводи позивача про необхідність відшкодування йому завданої матеріальної шкоди з огляду на те, що у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення відповідача, оплата за навчання не вичерпує своєї дії.

Відтак в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в ст. 23 Цивільному кодексі України, якого передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 (справа №464/3789/17). Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Слід врахувати, що аналогічна правова позиція неодноразово викладена і в інших постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №173/424/17(2-а/173/41/2017), від 27.02.2020 у справі №813/731/18, а також від 24.03.2020 у справі №818/607/17.

Враховуючи зазначене для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди вказана шкода повинна бути не лише передбачена, зокрема, спеціальним законом, а і підтверджена доказами, які повинні бути надані позивачем разом із такою вимогою.

Водночас як з`ясовано з матеріалів справи, позивач таких доказів суду не надав.

З наданих позивачем обґрунтувань встановлено, що він оцінює заподіну йому матеріальну шкоду в 20 000 гривень 00 копійок з урахуванням характеру, обсягу і тривалості заподіяних моральних страждань, тривалості зміни обстановки у його житті та виходячи з принципу розумності і справедливості.

Верховний Суд у п. 51 постанови від 27.11.2019 (справа №750/6330/17) зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У контексті правовідносин, які є спірними у цій справі, судом встановлено, що хоча рішення про відмову в перетинанні кордону і є неправомірним, однак не свавільним і за своїм характером не може вважатися засобом негативного впливу на позивача як і причиною досягнення позивачем негативних емоцій, рівня страждання або приниження.

Також, судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між покликаннями позивача і моральними стражданнями та необхідністю відшкодування моральної шкоди. Такі обставини не можуть слугувати беззаперечним доказом понесення моральних страждань.

Таким чином, підстави для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди відсутні.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 992,40 грн., що документально підтверджується квитанцією від 31.10.2022.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 496,20 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 243, ст. 246, ст.255, ст. 293, ст. 295, ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа: Державна прикордонна служба України про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 29.09.2022 року, про відмову у перетині Державного кордону на виїзд з України ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень 20 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Скарга може бути подана у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 10 квітня 2023 року.

Суддя Кухар М.Д.