Справа № 600/2561/21-а
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 600/2561/21-а

адміністративне провадження № К/990/8494/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року (суддя: Боднарюк О.В.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року (судді: Сторчак В.Ю., Полотнянко Ю.П., Граб Л.С.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення в період з 01 березня 2018 року по 18 листопада 2019 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 18 листопада 2019 року в сумі 93 623,66 грн. з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року провадження у справі закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, уважав, що є така, що набрала законної сили постанова суду з того самого предмету спору і між тими самим сторонами, і тих самих підстав, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, суди попередніх інстанцій установили, що спір який виник між учасниками даної справи щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 18 листопада 2019 року вже вирішено судом в межах адміністративної справи №600/1028//20-а.

Одночасно з цим суди попередніх інстанцій зазначили, що позивачем обрано помилковий спосіб захисту шляхом визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду, позаяк спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення. А тому у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно, суди попередніх інстанцій указали, що, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування

У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує на порушення судами попередніх інстанцій процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що предмети спорів у справах № 600/2561/21-а та №600/1028/20-а не є тотожними, а спірні правовідносини, які є предметом розгляду даної справи не досліджувалися судом апеляційної інстанції у межах справи №600/1028/20-а.

Скаржник зазначив, що позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів позови вважаються не тотожними і суддя не вправі відмовити у відкритті провадження у справі.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

У цьому зв`язку скаржник указує, що суди попередніх інстанцій, покликаючись на справу №600/1028/20-а проігнорували той факт, що рішення суду першої інстанції від 07 жовтня 2020 року у справі №600/1028/20-а було скасоване постановою суду апеляційної інстанції від 25 січня 2021 року у справі №600/1028/20-а.

При цьому скаржник зауважує, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи №600/1028/20-а не досліджувалось питання виплати індексації, що врегульовано, абзацами 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 та на їх виконання не встановлювалось і не досліджувалось: місячний грошовий дохід позивача за лютий 2018 року, місячний грошовий дохід позивача за березень 2018 року, розмір підвищення грошового доходу у березні 2018 року в порівнянні з лютим 2018 року, розмір індексації який припадав на місяць підвищення посадових окладів (березень 2018 року), чи перевищив розмір підвищення грошового доходу у березні 2018 року, суму індексації яка припадала на цей місяць (місяць підвищення грошового доходу).

За твердженням скаржника, зазначені вище обставини є предметом розгляду даної справи та не досліджувались у справі №600/1028/20-а.

Не обґрунтовано, на переконання скаржника, суди попередніх інстанцій також послалися на норми статті 383 КАС України, оскільки передбачені правові норми цієї статті мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Скаржник указує, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду передбачений статтею 383 КАС України підлягає застосуванню виключно у разі вчинення суб`єктом владних повноважень під час виконання судового рішення протиправних дій чи бездіяльності або прийняття протиправних рішень, які у свою чергу порушують законні права та інтереси позивача. Визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідача - можливе лише у разі встановлення факту протиправного невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру на користь особи-позивача, які зазначені в рішенні суду.

Проте, відповідач виконав вимоги зобов`язального характеру відповідно до постанови суду апеляційної інстанції від 25 січня 2021 року по справі №600/1028/20-а.

Позиція інших учасників справи

Від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги, у яких останній указав на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 грудня 2022 року у справі № 460/3473/21.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Джерела права та акти їхнього застосування, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеним шляхом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, ухвалене за результатами розгляду тотожного позову, в якому збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Згідно з позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 11-257заі18, тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Тобто, достатньою та необхідною правовою підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України є одночасна сукупність наступних умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.

Як вже було зазначено вище, позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення в період з 01 березня 2018 року по 18 листопада 2019 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 18 листопада 2019 року в сумі 93 623,66 грн з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за період проходження військової служби з 01 березня 2018 року по 18 листопада 2019 року позивачу здійснено нарахування та виплату індексації його грошового забезпечення без урахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. Позивач уважає, що відповідно до наведених приписів пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, сума належної йому індексації з 01 березня 2018 року становить у фіксованому розмірі 4 447,35 грн. у місяць, а у випадку коли величина індексу споживчих цін перевищить поріг у розмірі 103 відсотка, у підвищеному розмірі відповідно до законодавства, аж до наступного підвищення тарифної ставки (окладу), при якому сума збільшення грошового забезпечення (заробітної плати) перевищить фіксовану суму індексації. За наведених обставин, за розрахунками позивача, він має право на доплату індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 18 листопада 2019 року на загальну суму 93 623,66 грн.

При цьому як було встановлено судами попередніх інстанції, позивач у липня 2020 року вже звертався до суду, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 18 листопада 2019 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 встановити для нарахування індексації грошового забезпечення з 01 грудня 2015 року базовий місяць січень 2008 року, а з 01 березня 2018 року фіксовану суму індексації в розмірі 4 243,35 грн.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити з урахуванням січня 2008 року як базового місяця та фіксованої суми індексації в розмірі 4 243,35 грн. на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 18 листопада 2019 року в сумі 173 490,58 грн.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду у справі №600/1028/20-а від 07 жовтня 2020 року, позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 18 листопада 2019 року;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 встановити для нарахування індексації грошового забезпечення з 01 грудня 2015 року базовий місяць січень 2008 року, а з 01 березня 2018 року фіксовану суму індексації в розмірі 4 243,35 грн.;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити з урахуванням січня 2008 року як базового місяця та фіксованої суми індексації в розмірі 4 243,35 грн. на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 18 листопада 2019 року, з урахуванням виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Військовою частиною НОМЕР_1 була подана апеляційна скарга на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року у справі №600/1028/20-а.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суд від 25 січня 2021 року у справі №600/1028/20-а апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково; рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 01.03.2018р.;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення з 01 грудня 2015 року по 01 березня 2015 року з урахуванням базового місяця січень 2008 року;

- у задоволенні позову в частині зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 01 грудня 2018 року відмовлено;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2018 року по 18 листопада 2019 року, з урахуванням базового місяця березень 2018 року урахуванням виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржувану ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що у цій справі має місце спір між тими самими сторонами, стосується одного й того самого предмету і позов, заявлений з тих самих підстав, що й у справі 600/1028/20-а. Отже, за висновком судів попередніх інстанцій, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені, тому належним способом захисту прав позивача, порушених на стадії виконання судового рішення, є звернення до суду в порядку статті 383 КАС України, а не подання нового адміністративного позову.

Водночас позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції, який підтриманий судом апеляційної інстанції щодо вирішення судовим рішенням у справі №600/1028/20-а його вимог про нарахування і виплату фіксованої суми індексації за період з 01 березня 2018 року по 01 грудня 2018 року відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, стверджуючи, що ці вимоги та підстави на їх обґрунтування заявлені ним уперше.

Визначаючись чи має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, який перебуває у провадженні цього суду, колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у справі № 600/1028/20-а за період з 01 березня 2018 року по 18 листопада 2018 року, виходив з того, що базовим місяцем для обчислення індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01 березня 2018 року по 03 квітня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704, яка набрала чинності з 01 березня 2018 року та якою було затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців, є березень 2018 року.

Судом першої інстанції установлено, що грошовий дохід позивача за штатною посадою у березні 2018 року збільшився в порівнянні з лютим 2018 року. Так, нараховане грошове забезпечення позивача за штатною посадою у лютому 2018 року склало 7 868,40 грн., а в березні 2018 року - 7 883,80 грн. Тобто грошовий дохід позивача за штатною посадою збільшився на 15,40 грн. При цьому в лютому 2018 року прожитковий мінімум складав 1762,00 грн., а величина приросту індексу споживчих цін 241,70%.

Ураховуючи викладені обставини суд першої інстанції зазначив, що сума належної позивачу індексації в березні 2018 року розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу, а саме: 4 258,75грн. мінус 15,40 грн. та становить 4 243,35 грн.

Відповідно до установлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що місячна фіксована сума індексації грошового забезпечення позивача у період з березня 2018 року по листопад 2019 року склала 4 243,35 грн.

Установивши з відомостей довідки Чернівецького прикордонного загону при розрахунку індексації грошового забезпечення за березень 2018 року по листопад 2019 року те, що відповідач не нараховував та не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення у фіксованому розмірі 4 243,35 грн., суд першої інстанції констатував протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу з 01 березня 2018 року фіксованої суми індексації в розмірі 4243,35 грн.

В той же час суд апеляційної інстанції у справі №600/1028/20-а, надаючи оцінку вимогам позивача про ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 18 листопада 2019 року та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення із встановленням фіксованої суми індексації в розмірі 4 243,35 грн., зазначив про те, що підстави для проведення індексації грошового забезпечення позивача за період з березня 2018 року по листопад 2018 року були відсутні.

Одночасно з цим суд апеляційної інстанції визнав безпідставним твердження позивача про те, що нарахування індексації за період з 01 березня 2018 року по 18 листопада 2019 року повинно здійснюватися з урахування фіксованої величини індексації у сумі 4 243,35 грн., з огляду на те, що наявний у матеріалах справи розрахунок індексації за період з 01 січня 2008 року по листопад 2019 року не може вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження вказаної обставини, оскільки має лише інформативний характер. Судом апеляційної інстанції установлено, що означений розрахунок сформовано позивачем за допомогою відповідної програми, з внесенням до неї для проведення відповідного обрахунку суми індексації того базового місяця індексації та тієї суми, що підлягає індексуванню, які на думку позивача, повинні бути застосовані у даному випадку.

За викладених обставин колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що вимоги щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 березня 2018 року по 18 листопада 2019 року, в тому числі з урахуванням фіксованої суми індексації, вже вирішені судами у справі №600/1028/20-а.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що в межах справи №600/1028/20-а судом апеляційної інстанції не встановлювався грошовий дохід позивача, його підвищення та чи розмір підвищення доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення такого доходу відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, адже у таких доводах скаржник указує на не дослідження, на його думку, судом обставин, які підлягають з`ясуванню в межах заявлених позовних вимог.

Тобто, скаржник фактично висловлює свою незгоду із судовим рішенням, прийнятими за результатом розгляду справи №600/1028/20-а, що не може слугувати підставою для повторного звернення до суду з позовними вимогами, які є аналогічними за своєю суттю та відрізняються способом викладення їх змісту.

У цьому зв`язку колегія суддів звертає увагу скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13 березня 2018 року у справі №916/1764/17, згідно з якою не є зміною підстав позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Крім цього, не вважається зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права або наведення іншого праворозуміння таких норм.

Що стосується покликань скаржника у додаткових поясненнях до касаційної скарги на правовий висновок Верховного Суду, викладений у справі №460/3473/21, колегія суддів зазначає, що такі є безпідставним, адже рішення в цій справі ухвалено Верховним Судом за інших фактичних обставин справи.

Ураховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність передбаченої пунктом 4 частини першої статті 238 КАС України підстави для закриття провадження у справі, оскільки постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі №600/1028/20-а вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень.

Виходячи з наведеного вище, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, необхідно касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року залишити без змін.

Судові витрати

З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Г. Загороднюк

Судді Л.О. Єресько

В.М. Соколов