Справа № 990/152/22
Суддя: Князєв Всеволод Сергійович
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2023 року

м. Київ

Справа № 990/152/22

Провадження № 11-142заі22

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Князєва В. С.,

суддів Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Лобойка Л. М., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.

розглянула в порядку письмового провадження справу за позовом компанії «ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.» до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу від 11 травня 2022 року № 325/2022 в частині

за апеляційною скаргою компанії «ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.»на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 листопада 2022 року (суддя Берназюк Я. О.),

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

1. Компанія «ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.» звернулась до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 11 травня 2022 року № 326/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11 травня 2022 року «Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів» у частині, яка стосується окремих положень уведеного цим Указом рішення, а саме:

1) у частині підпункту «б» пункту 1 додатка до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі - РНБО) від 11 травня 2022 року «Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів», що стосується примусового вилучення в Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ідентифікаційний код юридичної особи 00039002, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Малопідвальна, 8; далі - ПАТ «Промінвестбанк») фінансових активів ПАТ «Промінвестбанк» у вигляді права вимоги боргу до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (ідентифікаційний код юридичної особи 40075815) на суму 153 250 000 доларів США - заборгованість за основним боргом (4 483 313 425 грн - гривневий еквівалент заборгованості за основним боргом); 78 346 725 доларів США - заборгованість за процентами, комісією, неустойкою (2 292 025 605,20 грн - гривневий еквівалент заборгованості за процентами, комісією, неустойкою);

2) у частині підпункту «в» пункту 1 додатка до рішення РНБО від 11 травня 2022 року «Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів», що стосується примусового вилучення в ПАТ «Промінвестбанк» фінансових активів (коштів на накопичувальному та кореспондентських рахунках, облігацій внутрішньої державної позики, депозитних сертифікатів, що емітовані Національним банком України, крім заборгованості перед ПАТ «Промінвестбанк» за наданими кредитами, не включаючи зобов`язання за позиками (кредитами), отриманими юридичними особами згідно з додатком).

2. Мотиви звернення до суду із цим позовом загалом зводяться до того, що позивач є кредитором ПАТ «Промінвестбанк», водночас унаслідок прийняття оскаржуваного Указу майно цього банку було примусово вилучено без відшкодування банку його вартості та не на підставі рішення суду, що зумовило значне зменшення ліквідаційної маси банку, за рахунок якої можуть бути погашені вимоги кредиторів у процедурі його ліквідації.

Короткий зміст судового рішення суду попередньої інстанції

3. Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, перевіривши матеріали зазначеної позовної заяви, ухвалою від 18 листопада 2022 року відмовив у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

4. Свої висновки суд мотивував тим, що оспорюваний Указ Президента України є актом індивідуальної дії, оскільки не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а з урахуванням рішення РНБО, яке ним введено в дію, передбачає індивідуалізовані приписи щодо вжиття відповідних заходів до конкретних юридичних осіб, адресований цим особам та не регулює певний вид суспільних відносин. Право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується.

5. Оскільки компанія «ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.» не є суб`єктом, якому адресовано оскаржуваний акт індивідуальної дії, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем відсутній юридичний спір. У цьому випадку Президент України не здійснював відносно позивача публічно-владних управлінських функцій, що, своєю чергою, не породжує для компанії «ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.» і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом, адже для ефективного захисту порушених прав необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між стверджуваним порушенням та способом захисту прав або інтересів.

6. Суд також зазначив, що розгляд цього спору перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, тому немає підстав для роз`яснення позивачу, до суду якої юрисдикції належить його вирішення. Разом із цим позивач не позбавлений права на судовий захист його майнових прав / інтересів у спосіб, не пов`язаний з оскарженням зазначеного акта індивідуальної дії, положення якого на позивача не поширюються.

Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог

7. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 листопада 2022 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

8. Скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що цю справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Стверджує, що норми КАС не містять виключень, які б обмежували юрисдикцію адміністративних судів при оскарженні указів Президента України, водночас наявність права на оскарження такого акта та можливість реалізувати таке право не ставиться в залежність від будь-яких умов. Крім цього, висновок про стверджуване порушення права та інтересу має здійснюватися судом, установленим законом, яким, на переконання скаржника, є Верховний Суд у складі колегії не менше ніж з п`яти суддів. Вважає, що питання відсутності права на звернення з позовом до суду не може бути вирішене на стадії відкриття провадження у справі, оскільки цим порушуються принципи змагальності та офіційного з`ясування обставин у справі. Також, на думку скаржника, суд першої інстанції залишив поза увагою, що звернення до суду обумовлено захистом законного інтересу позивача як найбільшого кредитора банку і що між виданням оспорюваного Указу та порушенням цього законного інтересу існує причинно-наслідковий зв`язок, опосередкованість якого не повинна впливати на можливість позивача звернутися до суду за захистом свого законного інтересу. Отже, оскільки положення оскаржуваного Указу зачіпають законні інтереси позивача, він має право на його судове оскарження.

Позиція інших учасників справи стосовно апеляційної скарги

9. Від представника відповідача надійшов письмовий відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу компанії «ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.» без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

10. Загалом наведені у відзиві мотиви зводяться до того, що оскаржуваний Указ є актом індивідуальної дії, який стосується визначених у ньому осіб. Оскільки позивач до таких наразі не віднесений, то в нього не виникає права на звернення до суду з позовом про оскарження цього індивідуального акта. Обмеження можливості оскарження таких актів не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки вони можуть бути оскаржені їх адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Такі обмеження є законними та пропорційними переслідуваній меті, оскільки одним із завдань цих обмежень є недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах або всупереч інтересам адресатів індивідуальних актів. Зазначене узгоджується із судовою практикою Великої Палати Верховного Суду. Таким чином, представник відповідача вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.

11. Представник позивача з наведеними у відзиві на апеляційну скаргу мотивами не погодився та надав свої письмові пояснення. Зокрема, вважає помилковими доводи щодо існування законодавчих обмежень можливості оскарження актів індивідуальної дії лише певним колом осіб. Також, на його думку, у контексті спірних правовідносин посилання на те, що право на доступ до суду не є абсолютним, є хибними і зумовлене неправильним тлумаченням відповідачем змісту рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зазначає, що можливість судового захисту прав не може ставитися в залежність від реалізації свого права іншими особами, а рішення Великої Палати Верховного Суду, на які послався відповідач, не є релевантними спірним правовідносинам у цій справі.

Рух апеляційної скарги

12. Ухвалою від 06 грудня 2022 року Велика Палата Верховного Суду відкрила провадження за апеляційною скаргою компанії «ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.».

13. Ухвалою від 27 лютого 2023 року Велика Палата Верховного Суду відмовила компанії «ВІЕР Глобал Партнерс Л.П.» у задоволенні клопотання про розгляд справи за участю представника позивача та призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження, при цьому виходила з того, що при перегляді ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі перевірці підлягає правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, що не потребує додаткового встановлення обставин справи та заслуховування пояснень і міркувань учасників справи. Також ураховано, що сторони скористалися можливістю викласти в письмовому вигляді свої міркування та доводи щодо оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги шляхом подання до суду відзиву на апеляційну скаргу та пояснень позивача щодо відзиву.

14. Практика ЄСПЛ з питань гарантій публічного характеру провадження в судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення ЄСПЛ від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини» (Axen v. Germany), заява № 8273/78; рішення ЄСПЛ від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії» (Varela Assalino v. Portugal), заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

15. Велика Палата Верховного Суду створила учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання копій процесуальних документів. Крім того, кожен з учасників справи може користуватися своїми процесуальними правами та обов`язками, визначеними статтею 44 КАС.

ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Установлені обставини справи, оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи

16. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

17. Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

18. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

19. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

20. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року

№ 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

21. У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).

22. Згідно з положеннями статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

23. Відповідно до статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

24. Пунктами 18, 19 частини першої статті 4 КАС передбачено, що нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

25. Статтею 266 КАС визначені особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо, зокрема, законності указів і розпоряджень Президента України.

26. Відповідно до частини четвертої статті 266 КАС Верховний Суд за наслідками розгляду адміністративних справ, визначених частиною другою цієї статті, може, зокрема, визнати акт Президента України протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині.

27. Виходячи з наведеного правового регулювання, на відміну від нормативно-правового акта, індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

28. Так, Указом Президента України в оскаржуваній частині введено в дію рішення РНБО, яким примусово вилучено визначені в ньому об`єкти права власності російської федерації та її резидентів, зокрема фінансові активи ПАТ «Промінвестбанк».

29. Зазначене рішення РНБО прийнято в умовах відсічі збройній агресії російської федерації проти України та в ході ведення відповідних бойових дій з причин, пов`язаних з вищими державними інтересами, а саме з метою мобілізації фінансових ресурсів держави для забезпечення незалежності та національної безпеки України, усунення гуманітарної кризи, викликаної війною, усунення / мінімізації інших наслідків війни, включаючи здійснення репарацій, а також для відмови російській федерації в доступі до економічних ресурсів, які потенційно можуть бути використані для підтримання ведення війни, відповідно до статті 3 Закону України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів» (преамбула рішення).

30. У подальшому згаданий Указ Президента України затверджено парламентом (Закон України від 12 травня 2022 року № 2249-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11 травня 2022 року «Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів», що набрав чинності 19 травня 2022 року).

31. Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що цей Указ є індивідуальним актом, оскільки не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а (з урахуванням рішення РНБО, яке ним введено в дію) передбачає індивідуалізовані приписи, спрямовані на вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів, коло яких чітко визначено в цьому рішенні та додатку до нього. Крім цього, згаданий Указ не регулює певного виду суспільних відносин та не розрахований на багаторазове застосування.

32. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС у публічно-правових спорах фізичної особи із суб`єктом владних повноважень такий спір виникає у зв`язку з виконанням або невиконанням суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій відносно цієї особи.

33. Як уже зазначалося, Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 вказав, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

34. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

35. Як убачається зі змісту оскаржуваного Указу та відповідного рішення РНБО, компанія «ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.» не віднесена до кола осіб, у яких вилучаються в Україні об`єкти права власності російської федерації, тобто цей індивідуальний акт не адресований позивачеві та не стосується його прав, свобод та/або інтересів.

36. Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що, видаючи оспорюваний Указ, Президент України не здійснював відносно позивача публічно-владних управлінських функцій, між ними відсутній юридичний спір, що, своєю чергою, не породжує для позивача і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом, адже для ефективного захисту порушених прав необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між стверджуваним порушенням та способом захисту прав або інтересів.

37. Суд першої інстанції також обґрунтовано вказав, що розгляд заявленого компанією «ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.» позову перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, у зв`язку із чим правильно не зазначив, до юрисдикції якого суду належить його розгляд.

38. Щодо посилань позивача на порушення права на доступ до суду, то Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки, при цьому такі обмеження є запобіжником для недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) осіб, яких такі індивідуальні акти стосуються.

39. До того ж суд не робив висновків про відсутність у позивача права на судовий захист його прав та/або законних інтересів, а обґрунтовано зауважив, що такий не може здійснюватися у спосіб судового оскарження Указу Президента України від 11 травня 2022 року № 326/2022, який є індивідуальним актом, дія якого (з урахуванням рішення РНБО) ні за предметом, ні за колом визначених у ньому суб`єктів на позивача не поширюється.

40. Наведені висновки відповідають усталеній судовій практиці Великої Палати Верховного Суду з розгляду спорів щодо оскарження актів індивідуальної дії (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 9901/26/21 (провадження № 11-153заі21), від 03 листопада 2021 року у справі № 9901/226/21 (провадження № 11-254заі21), від 02 лютого 2022 року у справі № 9901/256/21 (провадження № 11-288заі21) та ін.).

41. Зазначені в апеляційній скарзі доводи про те, що процесуальним законом не передбачено виключень, які б обмежували юрисдикцію адміністративних судів при оскарженні указів Президента України, водночас право на їх оскарження та можливість реалізувати таке право не ставиться в залежність від будь-яких умов, Велика Палата Верховного Суду відхиляє, оскільки такий підхід до застосування положень КАС не враховує наведених вище висновків щодо меж судового захисту ЄСПЛ, Конституційного Суду України та Великої Палати Верховного Суду у справах, які стосуються оскарження індивідуальних актів.

42. Щодо посилань скаржника на те, що звернення до суду обумовлено захистом законного інтересу позивача як найбільшого кредитора банку і що між виданням оспорюваного Указу та порушенням цього законного інтересу існує причинно-наслідковий зв`язок, опосередкованість якого не повинна впливати на можливість позивача звернутися до суду за захистом свого законного інтересу, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що визначальним у цьому випадку є те, що відповідач не здійснював стосовно позивача публічно-владних управлінських функцій - позивач не віднесений до кола суб`єктів, до яких застосовуються передбачені рішенням РНБО заходи, а отже, згаданий Указ, яким це рішення введено в дію, не створює для нього прав та/чи обов`язків, що виключає можливість оскарження цього індивідуального акта позивачем незалежно від того, чи вважає він, що такий акт опосередковано зачіпає його права та/або законні інтереси, чи ні.

43. Також Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи скаржника стосовно того, що висновок про стверджуване порушення права та інтересу має здійснюватися Верховним Судом у складі колегії не менше ніж з п`яти суддів, при цьому питання щодо відсутності права на звернення з позовом до суду не може бути вирішене на стадії відкриття провадження у справі, оскільки цим порушуються принципи змагальності та офіційного з`ясування обставин у справі.

44. Згідно із частиною першою статті 168 КАС позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

45. Суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності (пункт 4 частини першої статті 171 КАС).

46. Пунктом 1 частини першої статті 170 КАС передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

47. Оскільки позовну заяву подано до Верховного Суду як суду першої інстанції, то суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, якому передано відповідну позовну заяву, є судом, установленим законом, при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження за правилами КАС. При цьому з`ясування того, чи належить розглядати позов за правилами адміністративного судочинства, передбачає необхідність встановлення суддею наявності в особи права на звернення з відповідним позовом.

48. Таким чином, судом першої інстанції дотримано вимоги процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали в цій частині.

49. В апеляційній скарзі позивач також посилається на позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладену в постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17, про те, що за очевидної відсутності законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості) адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження, однак, якщо не встановлено ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження (пункт 72).

50. Водночас у цьому випадку суд зазначив саме про те, що наявність законного інтересу (матеріально-правової зацікавленості) має оцінюватися в сукупності з іншими законними передумовами при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, але сама по собі не є достатньою для цього.

51. Отже, посилання позивача на згадану позицію Верховного Суду не спростовують висновків суду попередньої інстанції в цій справі.

52. У решті доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

53. Згідно зі статтею 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

54. Велика Палата Верховного Суду вважає, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, а тому підстав для скасування ухвали суду немає.

Висновки щодо розподілу судових витрат

55. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

56. Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 312, 316, 322, 325 КАС, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу компанії «ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.» залишити без задоволення.

2. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. С. Князєв
Судді:В. В. Британчук Л. М. Лобойко
Ю. Л. Власов С. Ю. Мартєв
І. В. Григор`єва К. М. Пільков
М. І. Гриців О. Б. Прокопенко
Д. А. Гудима І. В. Ткач
Ж. М. Єленіна О. С. Ткачук
О. С. Золотніков В. Ю. Уркевич
Л. Й. Катеринчук