Справа № 360/84/23
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

11 квітня 2023 рокум. ДніпроСправа № 360/84/23

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі представник позивача) в інтересах ОСОБА_2 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому представник позивача просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 травня 2021 року по 15 січня 2023 року включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 травня 2021 року по 15 січня 2023 року включно у розмірі 175232,23 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що в період з 23 червня 2014 року по 14 травня 2021 року позивач проходив військову службу у Державній прикордонній службі України, а саме у Військових частинах 9938, 1470, 1566.

14 травня 2021 року позивача звільнено з військової служби з Військової частини НОМЕР_1 . Проте при звільненні з військової служби позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення.

19 жовтня 2021 року позивачем надіслано заяву до відповідача з проханням провести зазначені виплати. У відповідь на заяву відповідачем зазначено, що індексація грошового забезпечення позивачу виплачена в повному розмірі.

Не погоджуючись із застосованими відповідачем базовими місяцями та, як наслідок, виплаченою сумою індексації грошового забезпечення, позивач 21 січня 2022 року звернувся до суду для вирішення спору. На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі № 360/646/22 Військовою частиною НОМЕР_2 , на грошовому забезпеченні у якій з початку військових дій перебуває відповідач, 16 січня 2023 року позивачу проведено виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року в загальній сумі 84638,95 грн, що підтверджується повідомленням про надходження коштів.

Оскільки позивача виключено зі списків особового складу 14 травня 2021 року, а виплату відповідачем здійснено 16 січня 2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 15 травня 2021 року по 15 січня 2023 року на 611 днів.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (12567,10 грн + 12503,70 грн) : 61 день (березень 2021 року та квітень 2021 року) = 411,00 грн. Середній заробіток складає: 411,00 грн х 611 днів = 251121,00 грн.

Представник позивача зазначає, що Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 навів єдиний механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямо пропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

У цій справі загальний розмір виплат, нарахованих позивачу при виключенні зі списків особового складу складав 132170,52 гривень, з яких: грошове забезпечення за 14 днів травня 2021 року 3628,25 грн, компенсація невикористаної відпустки 20888,40 грн, допомога на оздоровлення 8034,00 грн, винагорода за бойове чергування 704,00 грн, індексація грошового забезпечення 187,60 грн, винагорода (2 лінія) 6500,00 грн, індексація грошового забезпечення (виплачена 15 червня 2021 року) 4653,84 грн. (3,52 %); винагорода (2 лінія) (виплачена 15 червня 2021 року) 2935,48 грн. (2,22 %); індексація грошового забезпечення, виплачена на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі № 360/646/22 84638,95 грн (64,04 %).

Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати: 251121,00 грн х 69,78 % (3,52 % + 2,22 % + 64,04%) = 175232,23 грн.

З посиланням на положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, представник позивача просить позовні вимоги задовольнити.

Військова частина НОМЕР_1 позов не визнала, про що 13 березня 2023 року через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» за вхідним реєстраційним № 2182/2023 подала відзив на позовну заяву від 13 березня 2023 року б/н.

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що позивач проходив військову службу на посаді інспектора прикордонної служби 1 категорії - начальника групи тримання (начальника спеціального приміщення) відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », звільнений за підпунктом «ж» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», остаточна дата проходження служби 14 травня 2021 року.

Дійсно на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі № 360/646/22 16 січня 2023 року Військовою частиною НОМЕР_2 проведена виплата індексації грошового забезпечення у розмірі 84638,95 грн.

Разом з цим, порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період передбачені Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі Положення № 1115/2009).

Відповідно до пунктів 222, 223 Положення № 1115/2009 після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Тобто, спеціальним законодавством про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законодавстві.

Таким чином, Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України) регулює трудові відносини працівників, а предметом спору у цій справі є правовідносини щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які регулюються нормами спеціального законодавства та не можуть підмінюватись нормами КЗпП України, тому як позивач був військовослужбовцем, а не працівником. Військовослужбовці не мають правового статусу «працівник», проходження ними військової служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність КЗпП України на них не поширюється, через це його норми, зокрема норми статті 116, 117 Кодексу, не можуть поширюватись на військовослужбовців та на правовідносини щодо проходження військової служби.

Крім того відповідач зазначив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» зокрема внесені зміни до статей 116, 117 КЗпП України, які застосовуються з 19 липня 2022 року.

Наразі, статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Позивачу за рішенням суду відповідачем нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 84638,95 грн.

Середньоденний заробіток позивача за останні два місяці становить 411,00 грн. Сукупна кількість календарних днів за період з 15 травня 2021 року по 15 січня 2023 року (включно) становить 610 календарних днів. Таким чином середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені становить: 411,00 грн (середньоденне грошове забезпечення позивача) х 610 календарних днів (час затримки розрахунку з 15 травня 2021 року по 15 січня 2023 року (включно)) = 250710,00 грн. Сума середнього заробітку у розмірі 250710,00 грн є неспівмірною по відношенню до суми, з якою на думку позивача прострочена виплата в день звільнення, а саме індексації грошового забезпечення у розмірі 84638,95 грн.

Відповідач вбачає очевидну непропорційність між наслідками правопорушення, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Водночас у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси відповідача також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами позивача та відповідача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Стосовно індексації грошового забезпечення відповідач зазначив, що оскільки останнім місцем служби позивача була Військова частина НОМЕР_1 , то саме вона повинна провести розрахунок індексації грошового забезпечення відповідно до Положення № 1115/2009. Тому відповідачем зроблено запит у військові частини, в яких позивач проходив службу та після отримання відповіді позивачу одразу нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 4653,84 грн.

Стосовно винагороди за участь в АТО/ООС відповідач зазначив, що відповідно до пункту 3 розділу 1 Інструкції про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 березня 2016 року № 188, винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем проходження служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу начальника (командира) органу Держприкордонслужби, начальникам (командирам) органів Держприкордонслужби на підставі наказів начальників вищого рівня. Пунктом 6 розділу ІІ Інструкції про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 березня 2016 року № 188, розмір винагороди визначається на підставі рапорту командира прикордонного підрозділу про участь кожного військовослужбовця за звітний період у несенні служби на контрольних постах, контрольних пунктах в`їзду-виїзду, в акваторії Азовського моря в межах Донецької області та інших об`єктах, які знаходяться на лінії бойового зіткнення на глибину ротних опорних пунктів першого ешелону. Після отримання рапорту командира підрозділу позивачу одразу нараховано та виплачено винагороду за участь в АТО/ООС. Таким чином, відповідачем вживались вичерпні заходи за для своєчасного розрахунку позивача.

З урахуванням викладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Ухвалою від 13 лютого 2023 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 20 лютого 2023 року про відкриття провадження в адміністративній справі визначено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) є учасником бойових дій та у період з 23 червня 2014 року проходив військову службу в Державній прикордонній службі України, зокрема з 25 лютого 2020 року по 14 травня 2021 року у ІНФОРМАЦІЯ_4 (військовій частині НОМЕР_1 ), та з 14 травня 2021 року виключений зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби за підпунктом ж (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу в запас без права носіння військової форми одягу; вислуга років станом на 14 травня 2021 року становить: календарна: 07 років 04 місяці 20 днів, пільгова 12 років 11 місяців 06 днів, а всього 20 років 03 місяці 26 днів, про що свідчать посвідчення учасника бойових дій від 30 квітня 2015 року серії НОМЕР_4 , видане ІНФОРМАЦІЯ_5 , військовий квиток серії НОМЕР_5 від 11 березня 2014 року, витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 25 лютого 2020 року № 85-ОС «Про особовий склад», витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 13 травня 2021 року № 305-ОС «Про особовий склад» та довідка Військової частини НОМЕР_1 від 02 березня 2023 року № 12/542.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі № 360/646/22, яке набрало законної сили 16 червня 2022 року, задоволено частково позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно - січень 2008 року, а за період з 01 березня 2018 року по 14 травня 2021 року включно - березень 2018 року з урахуванням абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно - січень 2008 року, а за період з 01 березня 2018 року по 14 травня 2021 року включно - березень 2018 року з урахуванням абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення;

- відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

Відповідно до пункту 6 наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 26 квітня 2022 року № 208АГ «Про фінансове забезпечення окремих органів Державної прикордонної служби України» Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_6 зараховано на фінансове забезпечення (видатки за кодами економічної класифікації видатків 2110, 2120, 2250, 2700) до Військової частини НОМЕР_2 .

16 січня 2023 року Військовою частиною НОМЕР_2 , на фінансовому забезпеченні якої перебуває Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 84638,95 грн, про що свідчать копія платіжного доручення від 13 січня 2023 року № 206, витяг з реєстру перерахувань на карткові рахунки від 13 січня 2023 року № 10 та відомості Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк по рахунку позивача.

Отже, виплата позивачу індексації грошового забезпечення в сумі 84638,95 грн здійснена відповідачем не у день виключення ОСОБА_2 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по НОМЕР_7 прикордонному загону.

Також не у день виключення ОСОБА_2 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по НОМЕР_7 прикордонному загону позивачу 15 червня 2021 року виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 4653,84 грн та винагороду за участь в антитерористичній операції/операції об`єднаних сил (2 лінія) в сумі 2935,48 грн, про що свідчать архівна відомість № 18 з січня 2021 року по грудень 2021 року, розрахунковий лист за червень 2021 року та відомості Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк по рахунку позивача.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Частиною першою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Положеннями частини четвертої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 затверджено Положення № 1115/2009, яке визначає порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.

Абзацом першим пункту 292 Положення № 1115/2009 (в редакції, чинній на час виключення позивача зі списків НОМЕР_7 прикордонного загону) передбачено, що наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.

Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання (абзац другий пункту 292 Положення № 1115/2009 в редакції, чинній на час виключення позивача зі списків НОМЕР_7 прикордонного загону).

Згідно з абзацом першим пункту 293 Положення № 1115/2009 особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець (абзац другий пункту 293 Положення № 1115/2009).

Статтею 16 Закону України від 3 квітня 2003 року № 661-IV Про Державну прикордонну службу України визначено, що умови грошового забезпечення військовослужбовців та оплати праці працівників Державної прикордонної служби України визначаються законодавством.

Частиною першою статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон № 2011-ХІІ) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових:

1) посадовий оклад;

2) оклад за військовим званням;

3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які проходять військову службу в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби України), територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (регіональних управліннях Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, навчальних закладах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України (далі - органи Держприкордонслужби), визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за № 854/32306 (далі Інструкція № 558).

Пунктом 2 розділу I Загальні положення Інструкції № 558 визначено:

у цій Інструкції термін грошове забезпечення означає гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця;

грошове забезпечення складається із: посадового окладу; окладу за військовим званням; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); одноразових додаткових видів грошового забезпечення;

місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, на отримання якого у відповідному місяці має право військовослужбовець згідно із чинним законодавством;

місячне грошове забезпечення складається із: основних видів грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням); щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія).

Згідно з пунктом 3 розділу I Загальні положення Інструкції № 558 грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується в органах Держприкордонслужби за місцем їх служби або органом, у якому вони перебувають на фінансовому забезпеченні згідно з приміткою до штату.

Пунктом 5 розділу I Загальні положення Інструкції № 558 регламентовано, що розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний місяць, а за декілька днів, визначається, ураховуючи кількість календарних днів у цьому місяці.

Грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачено йому або виплачено в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього (пункт 7 розділу I Загальні положення Інструкції № 558).

Відповідно до пункту 4 глави 1 Надбавка за вислугу років розділу III Порядок, умови та розміри виплати щомісячних додаткових видів грошового забезпечення Інструкції № 558 закінченням проходження військової служби вважається день, з якого військовослужбовець виключений наказом начальника (командира) органу Держприкордонслужби зі списків особового складу.

Підпунктом 1 пункту 1 глави 8 Виплати, що здійснюються військовослужбовцям у разі звільнення їх з військової служби розділу V Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям залежно від умов проходження служби Інструкції № 558 визначено, що у разі звільнення військовослужбовців з військової служби основні та додаткові види грошового забезпечення виплачуються військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади до дня отримання органом Держприкордонслужби повідомлення про звільнення з військової служби, слухачам, курсантам академії з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, - до дня виключення зі списків особового складу включно, але не більше ніж за один місяць з дня одержання органом Держприкордонслужби наказу чи письмового повідомлення про звільнення з урахуванням пункту 2 цієї глави.

Абзацом третім пункту 6 глави 8 Виплати, що здійснюються військовослужбовцям у разі звільнення їх з військової служби розділу V Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям залежно від умов проходження служби Інструкції № 558 передбачено, що грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки провадиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

З системного аналізу вищевикладеного слідує, що грошове забезпечення позивача, у тому числі індексація грошового забезпечення та винагорода за участь в антитерористичній операції/операції об`єднаних сил, мало бути виплачено позивачу у день виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 13 травня 2021 року № 305-ОС на підставі наказу начальника загону від 05 травня 2021 року № 281-ОС, ОСОБА_2 з 14 травня 2021 року виключений зі списків особового складу НОМЕР_7 прикордонного загону та всіх видів забезпечення.

Таким чином, грошове забезпечення у повному обсязі мало бути виплачено позивачу 14 травня 2021 року.

Судом встановлено, що після звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу НОМЕР_7 прикордонного загону та всіх видів забезпечення індексацію грошового забезпечення позивачу сплачено:

15 червня 2021 року - індексацію грошового забезпечення в сумі 4653,84 грн та винагороду за участь в антитерористичній операції/операції об`єднаних сил (2 лінія) в сумі 2935,48 грн;

16 січня 2023 року - індексацію грошового забезпечення в сумі 84638,95 грн на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі № 360/646/22.

Слід зазначити, що Законом № 2011-XII, Положенням № 1115/2009 та Інструкцією № 558 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця. Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Нерозповсюдження на військовослужбовців Державної прикордонної служби України норм КЗпП України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців Державної прикордонної служби України (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 Про захист заробітної плати, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України:

в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (в редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року);

у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (в редакції, яка діє з 19 липня 2022 року).

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, починаючи з 19 липня 2022 року відбулися зміни у трудовому законодавстві України, відповідно до яких у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100 у редакції, яка діє на час вирішення спору).

Згідно з підпунктом «л» пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно абзаців першого-четвертого та сьомого пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Абзацами третім-п`ятим пункту 4 Порядку № 100 передбачено, що якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Відповідно до абзаців першого-третього пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

При цьому, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України, є Інструкція № 558, пунктом 5 розділу I Загальні положення якої регламентовано, що розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний місяць, а за декілька днів, визначається, ураховуючи кількість календарних днів у цьому місяці.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Інструкції № 558 можна дійти висновку, що:

згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, військовослужбовцям Державної прикордонної служби України проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період;

нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, здійснюється з щомісячних основних (посадовий оклад, оклад за військовим званням) та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) за останні 2 календарні місяці служби перед звільненням. При цьому, індексація враховується в усіх випадках обчислення середньої заробітної плати;

до розрахунку не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду, а також інші виплати, передбачені пунктом 4 Порядку № 100.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 06 березня 2023 року № 2 М грошове забезпечення ОСОБА_2 за березень 2021 року складало 12567,10 грн, за квітень 2021 року 12503,70 грн, всього 25070,80 грн; середній заробіток за день 411,00 грн.

Згідно з архівними відомостями на ОСОБА_2 грошове забезпечення позивача, з якого обчислюється середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця, за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, складає: за березень 2021 року 25838,02 грн, у тому числі посадовий оклад 3170,00 грн, оклад за військовим званням 950,00 грн, надбавка за вислугу років 1236,00 грн, підйомна допомога 12939,50 грн, преміювання 3899,10 грн, надбавка за особливості проходження служби 2678,00 грн, індексація 331,42 грн, додаткова премія 634,00 грн; за квітень 2021 року 19727,01 грн, у тому числі посадовий оклад 3170,00 грн, оклад за військовим званням 950,00 грн, надбавка за вислугу років 1236,00 грн, разова грошова допомога до 5 травня 1491,00 грн, преміювання 3835,70 грн, надбавка за особливості проходження служби 2678,00 грн, винагорода за бойове чергування 704,00 грн, індексація 415,41 грн, винагорода (2 лінія) 4612,90 грн, додаткова премія 634,00 грн.

Обраховуючи розмір середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд враховує, що згідно з Порядком № 100 грошова допомога до 5 травня, підйомна допомога, винагорода за бойове чергування та винагорода за участь в антитерористичній операції/операції об`єднаних сил (2 лінія), які носять разовий характер, не враховуються при обчисленні суми середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Разом з тим, суд зазначає, що індексація грошового забезпечення враховується при здійсненні такого розрахунку.

За березень та квітень 2021 року позивачем відпрацьовано 61 календарний день (за березень 2021 року 31 календарний день, за квітень 2021 року 30 календарних днів).

День відрахування позивача з усіх видів забезпечення 14 травня 2021 року вважається останнім днем служби. Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діє з 19 липня 2022 року (6 місяців), складає з 15 травня 2021 року по 15 листопада 2021 року та становить 185 календарних днів.

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (12898,52 грн + 12919,11 грн (без урахування разової грошової допомоги до 5 травня, підйомної допомоги, винагороди за бойове чергування та винагороди за участь в антитерористичній операції/операції об`єднаних сил (2 лінія)) : 61 календарний день = 423,23 грн.

Відповідно, середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, в арифметичному обчисленні складає 78297,55 грн (середньоденне грошове забезпечення 423,23 грн х 185 календарних днів).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

Європейський суд з прав людини трактує поняття якість закону таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах C.G. та інші проти Болгарії (C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), Олександр Волков проти України (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170).

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Проте такий період не може бути більшим за 6 місяців.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічний правовий висновок сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі 821/1083/17.

Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року по справі № 480/3105/19 вказано, що при визначенні суми, яка підлягає стягненню за затримку розрахунку при звільненні, слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Зазначена правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 22 липня 2021 року у справі № 200/5764/20-а та постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Для визначення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі суд застосовує порядок розрахунку середнього заробітку, передбачений Порядком № 100, з врахуванням вищенаведених правових позицій Верховного Суду, зокрема, викладеної у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

У цій справі загальний розмір виплат, нарахованих позивачу при виключенні зі списків особового складу, складає 132170,52 грн, з яких: посадовий оклад 1431,61 грн, оклад за військове звання 429,03 грн, надбавка за вислугу років 558,19 грн, компенсація невикористаної відпустки 20888,40 грн, допомога на оздоровлення 8034,00 грн, надбавка за особливості проходження служби 1209,42 грн, винагорода за бойове чергування 704,00 грн, індексація 187,60 грн, винагорода (2 лінія) 6500,00 грн; індексація (виплачена 15 червня 2021 року) 4653,84 грн та винагорода (2 лінія) (виплачена 15 червня 2021 року) 2935,48 грн; індексація грошового забезпечення, виплачена 16 січня 2023 року на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі № 360/646/22 84638,95 грн, що підтверджується архівними відомостями на позивача та розрахунковими листами за травень-червень 2021 року.

Розмір невиплачених позивачу у день виключення зі списків особового складу суми індексації 4653,84 грн (виплачена 15 червня 2021 року) по відношенню до всіх належних при звільненні виплат у розмірі 132170,52 грн становить 3,52 %, суми винагороди (2 лінія) 2935,48 грн (виплачена 15 червня 2021 року) по відношенню до всіх належних при звільненні виплат у розмірі 132170,52 грн - 2,22 %, суми індексації 84638,95 грн (виплачена 16 січня 2023 року) по відношенню до всіх належних при звільненні виплат у розмірі 132170,52 грн - 64,04 %, разом 69,78 %.

Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, має складати:

9450,56 грн за період з 15 травня 2021 року по 15 червня 2021 року (середньоденне грошове забезпечення 423,23 грн х 32 календарних дні = 13543,36 грн (середнє грошове забезпечення); 13543,36 грн (середнє грошове забезпечення) х 69,78 % (розмір невиплачених позивачу у день виключення зі списків особового складу суми індексації 3,52 %, суми винагороди (2 лінія) 2,22 %, суми індексації на виконання рішення суду 64,04 %) : 100 % = 9450,56 грн);

41468,58 грн за період з 16 червня 2021 року по 15 листопада 2021 року (середньоденне грошове забезпечення 423,23 грн х 153 календарних дні = 64754,19 грн (середнє грошове забезпечення); 64754,19 грн (середнє грошове забезпечення) х 64,04 % (розмір невиплаченої позивачу у день виключення зі списків особового складу суми індексації на виконання рішення суду 64,04 %) : 100 % = 41468,58 грн).

Виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, в сумі 50919,14 грн (9450,56 грн за період з 15 травня 2021 року по 15 червня 2021 року + 41468,58 грн за період з 16 червня 2021 року по 15 листопада 2021 року).

Суд не бере до уваги зроблений представником позивача розрахунок суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, оскільки такий розрахунок не враховує сплату позивачу 15 червня 2021 року індексації в сумі 4653,84 грн (3,52 %) та винагороди (2 лінія) в сумі 2935,48 грн (2,22 %).

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, має бути виплачено позивачу у розмірі 50919,14 грн, з урахуванням пропорційності.

Що стосується обраного представником позивача способу захисту порушених прав, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що відповідачем порушено право позивача на отримання всіх належних при звільненні з військової служби сум грошового забезпечення до дня виключення зі списків особового складу, законодавчо визначеною гарантією від такого порушення є стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно, ефективним способом захисту порушених прав позивача є стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 травня 2021 року по 15 листопада 2021 року в сумі 50919,14 грн.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити через неналежність обраного представником позивача способу судового захисту та його невідповідність об`єкту порушеного права.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Відповідно до частини восьмої статті 139 КАС України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 858,88 грн, що підтверджено квитанцією від 13 лютого 2023 року № 6TKT-AEP8-P70P-5948.

З огляду на те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, а позов підлягає задоволенню частково внаслідок зменшення судом суми стягнення, суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 858,88 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_8 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 травня 2021 року по 15 листопада 2021 року в сумі 50919,14 грн (п`ятдесят тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять грн 14 коп.) з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 858,88 грн (вісімсот п`ятдесят вісім грн 88 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.І. Чернявська