Справа № 160/1643/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року Справа № 160/1643/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, до відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу №1-к від 10.01.2023р., поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

30.01.2023р. (згідно відомостей Нова Пошта) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до відповідача-1: Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, до відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці та просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ відповідача -1 №1-к від 10.01.2023р. «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу нагляду у металургії та машинобудуванні, котлонагляду, за підйомними спорудами та енергетиці м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, з 23.01.2023р.;

- стягнути з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.01.2023р. по день винесення рішення у справі включно;

- зобов`язати відповідачів у справі відшкодувати позивачеві усі судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що за оспорюваним наказом його було звільнено із вищезазначеної посади 23.01.2023р. у зв`язку із ліквідацією Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» незаконно, оскільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022р. №14 після ліквідації відповідача-1, його завдання та функції перейшли до новоутвореного органу - Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, тобто, позивач вважає, що фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація такого органу, а відповідно, у такому випадку відповідач-1 мав би дотриматися процедури звільнення, встановленої п.1 ч.1 ст.87 вказаного Закону, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, а саме: одночасно із попередженням про звільнення запропонувати позивачеві рівнозначну посаду державної служби, або нижчу посаду, враховуючи його переважне право на залишення на роботі згідно до вимог ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу», проте, відповідачем-1 у цій частині під час попередження позивача не було дотримано вказаних норм, у попередженні про звільнення йому не було запропоновано рівнозначної посади, або нижчої посади, що, на думку позивача, є порушенням відповідачем-1 наведених приписів законодавства, а, відповідно, є підставою для визнання протиправним і скасування оспорюваного наказу та поновлення його на займаній посаді з урахуванням того, що на момент його звільнення скорочення штату працівників фактично не відбулося, а навпаки, чисельність працівників наведеного органу збільшилася на 15 осіб згідно додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014р. №85, а отже, позивач вважає, що відповідач-2 є правонаступником відповідача-1. Також позивач просить і стягнути на його користь з відповідача-1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із розрахунку його заробітної плати за останні два місяці роботи до звільнення, що становить 466,36 грн. (де 4197,27 грн. заробітна плата за листопад та грудень 2022р./ на 9 фактично відпрацьованих днів) згідно архівної відомості про заробітну плату позивача за 2022р. відповідно до вимог ст.235 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100. Окрім того, позивач у позові посилається і на численні правові позиції Верховного Суду та рішення Європейського Суду з прав людини «Чуйкіна проти України», «Рисовський проти України». У відповіді на відзив позивач посилається на ті ж самі обставини, що і у позові(а.с.1-4, 62-64).

Ухвалою суду від 06.02.2023р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 07.03.2023р. відповідно до вимог ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, а також зобов`язано відповідачів-1,2 надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати витяги з ЄДРПОУ по відповідачам-1,2 (про ліквідацію відповідача-1 та, відповідно, реєстрацію (створення) відповідача-2); відповідачу-1 також надати довідку про середній заробіток позивача за останні два місяці його роботи до дати звільнення (листопад, грудень 2022р.), оформлену з дотриманням вимог Порядку №100 від 08.02.1995р. (а.с.13).

Зазначена ухвала суду була отримана відповідачами-1,2 06.02.2023р. та 09.02.2023р., що підтверджується відповідним електронним повідомленням та розписками про вручення, наявним в матеріалах справи (а.с.16-19).

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду, 22.02.2023р. від відповідача-1 (Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області) до суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні даного позову відмовити посилаючись на те, що у зв`язку із ліквідацією Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022р. №14 та наказу від 17.01.2022р. №29 позивачеві було вручено попередження про наступне звільнення з посади, а згідно оспорюваного наказу №1-к від 10.01.2023р. було припинено державну службу та звільнено позивача із займаної посади згідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». 20.01.2023р. до ЄДРПОУ були внесені дані про рішення з приводу припинення відповідача-1 в результаті ліквідації державного органу та відсутності відомостей про правонаступників відповідача-1, що не спростовано позивачем. Згідно наказу Державної служби України з питань праці наказано припинити здійснення повноважень та виконання функцій Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області з 05.12.2022р. та ці повноваження за постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022р. №14 передані відповідачеві 2 (Південно-Східному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці). А за приписами п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» передбачено звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта владних повноважень з підстав, зокрема, ліквідації державного органу, тому, на думку відповідача-1, враховуючи те, що позивача було звільнено у зв`язку із ліквідацією відповідача-1 відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» у останнього відсутній обов`язок пропонувати позивачеві іншу рівнозначну посаду державної служби або нижчу посаду державної служби. За таких обставин відповідач-1 вважає, що при прийнятті спірного наказу діяв в межах чинного законодавства, тому відсутні підстави для його скасування (а.с.28-29).

Також, на виконання вимог ухвали суду від 06.02.2023р. від відповідача-2 (Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці) до суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні даного позову позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що згідно п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022р. №14 постановлено ліквідувати територіальні органи держпраці, зокрема, Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області та утворити міжрегіональні територіальні органи держпраці, за п.п.3 п.3 згаданого постанови Кабінету Міністрів України було встановлено, що регіональні територіальні органи держпраці, що утворюються згідно з п.1 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів, що ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці завдання і функції, зокрема, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, а отже, завдання і функції відповідача-1 були передані відповідачеві-2, проте, за постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022р. №14 повноваження чи обов`язки щодо переведення працівників відповідача-1 до відповідача-2 не були передані, а, відповідно, відповідач-2 вважає, що не є правонаступником відповідача-1, оскільки проводиться процедура ліквідації останнього. Окрім того, відповідач-2 вказує і на те, що згідно штатного розпису відповідача-2 на 2022 рік посада, яку займав позивач, у відповідача-2 відсутня, станом на 23.12.2022р. фактично чисельність працівників становила 339, наявні вакантні посади державної служби категорії «В» - 246 (а.с.42-43).

Надалі, через не надання відповідачем-1 на вимогу ухвали суду від 06.02.2023р. довідки про середній заробіток позивача за останні два місяці роботи до звільнення, ухвалою суду від 24.03.2023р. повторно у відповідача-1 були витребувані додаткові документи, а саме: довідка про середній заробіток позивача за останні два місяці його роботи до звільнення (листопад, грудень 2022р.), оформленої з дотриманням вимог Порядку №100 від 08.02.1995р., зокрема, із дотриманням п.2, п.8 Порядку №100 (з урахуванням відпрацьованих днів у листопаді та грудні 2022р.) виходячи з вимог ст.ст. 6, 72, 73, 80 Кодексу адміністративного судочинства України(а.с.68).

На виконання зазначених вимог ухвали суду, відповідачем-1 довідка про середній заробіток позивача від 28.03.2023р. №10 надана суду 31.03.2023р. (а.с.72-73).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 10.04.2023р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 з 11.06.2015р. проходив державну службу, зокрема, з 23.12.2022р. на посаді головного державного інспектора відділу нагляду у металургії та машинобудуванні, котлонагляду, за підйомними спорудами та енергетиці м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, що підтверджується копією паспорту позивача, відомостями, які містяться у копії трудової книжки позивача та копії наказу №1-к від 10.01.2023р. (а.с.8,21-26).

23.12.2023р. у зв`язку із ліквідацією Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022р. №14, наказу Держпраці від 17.01.2022р. №29 позивачеві було вручене письмове попередження про наступне звільнення з посади, яку він обіймав, відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», що підтверджується змістом копії наведеного попередження (а.с.7).

Надалі 10.01.2023р. відповідачем 1 був прийнятий наказ за №1-к «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » за змістом якого видно, що відповідно до п.1-1 ч.1, ч.4 ст.87 Закону України «Про державну службу» було припинено державну службу та звільнено позивача з посади головного державного інспектора відділу нагляду у металургії та машинобудуванні, котлонагляду, за підйомними спорудами та енергетиці м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області 23.01.2023р. (а.с.8).

Зазначений вище наказ про припинення державної служби на звільнення позивача з посади є предметом спору у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача частково, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України від 01 грудня 2015 року №889-УІІІ «Про державну службу» (наводиться в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин 23.12.2022р. 23.01.2023р.; надалі Закон №889).

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889 визначено, що серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.

Приписами частини першої статті 87 Закону №889 передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу.

За змістом частини третьої статті 87 Закону №889 (у редакції, на час виникнення правовідносин 23.12.2022р.-23.01.2023р.) встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Також, і у відповідності до вимог частини п`ятої статті 22 Закону №889 (у редакції, на час ознайомлення позивача з попередженням про звільнення - 23.12.2022р.) було передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з частинами першою третьою статті 5 Закону №889 визначено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, у сфері проходження державної служби, питання особливостей вивільнення працівників у разі реорганізації, ліквідації державного органу врегульовані вищенаведеними нормами спеціального законодавства, а відповідно, саме зазначені спеціальні норми, як пріоритетні, підлягають застосуванню у даних правовідносинах.

При цьому, аналіз наведених приписів спеціального законодавства свідчить про те, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу.

А згідно приписів ч.3 ст.87 Закону №889 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин 23.12.2022р. 23.01.2023р.) встановлено обов`язок суб`єкта призначення (державного органу) одночасно з попередженням про звільнення запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, при цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Також і згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Так, за приписами ч.1 ст.104 ЦК України встановлено, що юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все майно, права та обов`язки іншим юридичним особам правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації.

Тобто, при реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) чи ліквідації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому, до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, можна дійти висновку про те, що ліквідація юридичної особи (підрозділу, відділу, управління) публічного права має місце у випадку, якщо у розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої юридичної особи публічного права. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган (підрозділ, відділ, управління) мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації, підрозділу, відділу, управління) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи (підрозділу, відділу, управління), що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи (підрозділу, відділу, управління).

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Відповідна правова позиція узгоджується і з позицією Верховного Суду України, яка викладена у його постановах від 04.03.2014р. у справі №21-8а14, від 27.05.2014р. у справі №21-108а14, від 28.10.2014р. у справі № 21-484а14, від 19.01.2016р. у справі №21-2225а15, а також і у постанові Верховного Суду від 16.05.2019р. у справі №805/475/16-а, від 11.06.2020р. у справі №826/19187/16, від 31.03.2020р. у справі №826/6148/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018р. у справі №800/538/17(П/9901/310/18, які є обов`язковими до застосування адміністративним судом згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього періоду і які існували на день звільнення.

Така ж правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду від 27.05.2020р. у справі №813/1715/16.

Окрім того, Верховний Суд у своїй постанові від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено.

Вказані гарантії від незаконного звільнення передбачаються при ліквідації самої установи (організації), в якій працювала особа, а ліквідація структурного підрозділу установи, з одночасним створення іншого, який фактично виконує ті ж самі функції, тим паче зобов`язує роботодавця вжити всіх необхідних заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого підрозділу.

Подібний правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019р. у справі №826//11746/16, у постанові від 20 листопада 2019р. у справі №200/1085/19-а та у постанові від 26.05.2021р. у справі №140/90/20.

Так, як встановлено судом із наявним в матеріалах справи копій документів, позивач перед звільненням займав посаду головного державного інспектора відділу нагляду у металургії та машинобудуванні, котлонагляду, за підйомними спорудами та енергетиці м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, що підтверджується змістом копії наказу №1-к від 10.01.2023р. та змістом копії трудової книжки позивача (а.с.8,21-26).

Про наступне вивільнення позивача із займаної посади попереджено за 30 календарних днів до вивільнення особисто шляхом вручення відповідного письмового попередження 23.12.2022р., що підтверджується змістом копії наведеного попередження (а.с.7).

При цьому, зміст вищенаведеного письмового попередження про наступне звільнення не містить інформації про одночасну пропозицію відповідача-1 позивачеві іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби (а.с.7).

10.01.2023р. згідно наказу відповідача-1 №1-к «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено із займаної посади 23.01.2023р. у зв`язку із ліквідацією державного органу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону №889 та постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» від 12.01.2022р. №14 (далі - Постанова КМУ №14) (а.с.8).

За пунктом 1 Постанови КМУ №14 постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1, зокрема, і Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області.

А згідно пункту 2 наведеної Постанови КМУ №14 вирішено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2, зокрема, Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Підпунктом 1 пункту 3 Постанови КМУ №14 визначено, що територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються.

Відповідно до підпункту 3 пункту 3 Постанови КМУ №14 установлено, що міжрегіональні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці виконує завдання і функції Управління Держпраці у Кіровоградській області, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Головного управління Держпраці у Запорізькій області.

Так, наказом Державної служби України з питань праці за №232 від 02.12.2022р. було прийнято рішення про можливість забезпечення виконання повноважень, завдань та функцій Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби України з питань праці (а.с.28-зворот).

А згідно до наказу вказаного органу за №167 від 23.09.2022р. затверджено Положення про Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (а.с.45-52).

Згідно пункту 1 Положення про Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, встановлено, що повноваження вказаного Міжрегіонального управління поширюються на територію Кіровоградської, Дніпропетровської та Запорізької областей (а.с.46).

Також судом було проведено і порівняльний аналіз змісту Положення про Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області та Положення про Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, з яких вбачається, що, зокрема, за пунктом 1 ч.3 наведеного Положення, відповідач-1 виконував завдання з реалізації державної політики у сфері промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду (а.с.32) та вказані наведені завдання містяться і у п.1 ч.3 Положення відповідача-2 (Південно-Східного міжрегіонального управління) - (а.с.46), що свідчить про те, що держава не відмовилася від вищенаведених завдань та функцій та вказані завдання і функції були передані новоутвореному міжрегіональному територіальному органу - Південно-Східному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці (а.с.32-39, 46-52).

Таким чином, із вищенаведених встановлених судом обставин та аналізу вищенаведених приписів чинного законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що після ліквідації територіальних органів Управління Держпраці у Кіровоградській області, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Головного управління Держпраці у Запорізькій області, фактично відбулася їх реорганізація шляхом злиття зазначених трьох управлінь у одне - Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, якому і були передані повноваження, завдання та функції вказаних державних територіальних органів, а не їх ліквідація.

Із наведеного слідує, що Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (м. Дніпро) є правонаступником всіх прав та обов`язків, зокрема, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області з урахуванням вищенаведених вимог чинного законодавства та сталою наведеною вище правовою позицією Верховного Суду, що спростовує доводи відповідачів-1,2 про ліквідацію відповідача-1 без правонаступництва.

За викладених обставин, можна дійти висновку, що до правонаступника новоутвореної юридичної особи публічного права Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (м. Дніпро) перейшли як повноваження, завдання і функції щодо реалізації державної політики у відповідні сфері, що виконувалися Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється.

Окрім того, із матеріалів справи судом також було встановлено, що станом на 23.12.2022р. (дата попередження позивача про звільнення) у штаті відповідача-2 (Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці) були наявні вакантні посади державної служби категорії «В» у кількості 246, що підтверджено як змістом копії штатного розпису, введеного в дію з 18.10.2022р., так і відповідачем-2 у відзиві на позов (а.с.43,53-60).

А відповідно, із наведеного, слід дійти висновку, що відповідач-1 мав можливість з урахуванням наявних вакантних посад державної служби запропонувати позивачеві іншу рівнозначну посаду державної служби згідно до вимог ч.3 ст.87 Закону №889.

Таким чином, на переконання суду, враховуючи і вищенаведені обставини, а також і правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, які є обов`язковими до застосування адміністративними судами за ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлення судом обставин щодо фактичної реорганізації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (відповідача-1) шляхом злиття трьох територіальних органів у одне міжрегіональне управління (відповідач-2), роботодавець, у даному випадку, відповідач-1 Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області мав можливість (з урахуванням наявних вакантних посад державної служби) та зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників, встановленої ч.3 ст.87 Закону №889, а саме: одночасно із попередженням про звільнення запропонувати позивачеві іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, при цьому, врахувавши переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Разом з тим, матеріали справи не містять документів, які б свідчили про дотримання відповідачем-1 Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області вищенаведеної процедури звільнення позивача, та відповідачем-1 таких доказів суду не надано.

Навпаки, факт не пропонування відповідачем-1 позивачеві іншої рівнозначної посади державної служби у новоутвореному державному органі також підтверджено відповідачем-1 і у його відзиві на позов (а.с.28-29).

За викладених обставин та враховуючи аналіз вищенаведених приписів чинного спеціального законодавства у сфері проходження державної служби у їх сукупності, те, що відповідачем-1 (Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області) під час звільнення позивача була порушена (недотримана) процедура звільнення, встановлена ч.3 ст.87 Закону №889 (відсутня пропозиція іншої рівнозначної посади), зазначені порушення є істотними порушеннями припинення державної служби за ініціативою суб`єкта владних повноважень, які впливають на остаточний її результат, тому суд приходить до висновку, що оспорюваний наказ підлягає визнанню протиправним та його скасуванню.

Відповідний правовий висновок також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 30.11.2022р. у справі №640/15797/21, який є обов`язковим до застосування адміністративним судом за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ч.1 та ч.4 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем-1 не доведено належними і допустимими доказами правомірність прийняття оспорюваного наказу про звільнення позивача з посади державної служби з урахуванням встановлених обставин у даній справі аналізу наведених вище норм чинного законодавства, які відповідачем-1 не були спростовані.

Є безпідставними і необґрунтованими аргументи відповідача-1, тому відхиляються судом, з приводу того, що відповідач-2 - Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці не є правонаступником відповідача-1 Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області у частині повноважень та обов`язків щодо переведення працівників до відповідача-2, з огляду на те, що зазначене не відповідає дійсності та спростовується змістом досліджених судом Положень вказаних державних органів за змістом яких до новоутвореного державного органу (відповідача-2) перейшли всі повноваження, завдання та функції відповідача-1, який ліквідується (фактично відбулася реорганізується шляхом злиття), а, відповідно, до відповідача-2 перейшли і всі права та обов`язки відповідача-1 Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, у тому числі і обов`язок щодо працевлаштування працівників (переведення працівника на іншу роботу), що неодноразово було підтверджено і у вищенаведених постановах Верховного Суду, зокрема, і у постанові від 16.05.2019р. у справі №805/475/16-а.

Відповідно до ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, перевіривши правомірність прийняття відповідачем-1 оспорюваного наказу про припинення державної служби та звільнення позивача із посади державної служби, суд приходить до висновку, що відповідачем-1 вказаний наказ прийнятий не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, з порушенням вимог ч.3 ст.87 Закону №889, ч. 5 ст.22 Закону №889 не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, відповідачем-1 при прийнятті оспорюваного наказу №1-к від 10.01.2023р. про звільнення позивача із посади державної служби були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування вищенаведеного оспорюваного наказу.

Таким чином, враховуючи, що судом у ході судового розгляду даної справи було встановлено протиправність оспорюваного наказу про припинення державної служби та звільнення позивача, позовні вимоги позивача в частині поновлення його на посаді з якої його було звільнено, з 23.01.2023р. зі стягненням з відповідача-1 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.01.2023р. по день винесення рішення у справі включно, виходячи із розрахунку середньоденного заробітку позивача 466,36 грн. (із заробітної плати позивача 4197,27 грн. за два останні місяці роботи позивача), про що зазначено у позові, підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Питання поновлення працівника на посаді, у разі його незаконного звільнення не врегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом №889, а відповідно, за загальним правилом, до вказаних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Так, за приписами ч.1 ст.235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно змісту оспорюваного наказу, позивача було звільнено відповідачем-1 із посади головного державного інспектора відділу нагляду у металургії та машинобудуванні, котлонагляду, за підйомними спорудами та енергетиці м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області 23.01.2023р.(а.с.8).

Згідно відомостей з ЄДРПОУ Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області з 19.01.2022р. знаходиться у стані припинення, тобто, відповідач-1 не є припиненим у встановленому законодавством порядку (а.с.30).

А отже, із урахуванням вищенаведеного та встановлення судом фактів звільнення позивача відповідачем-1 без законної підстави, позивач підлягає поновленню судом на посаді, з якої його було звільнено та у тому ж органі згідно до вимог ч.1 ст.235 КЗпП України.

За таких обставин та враховуючи вищенаведені приписи ст.235 КЗпП України позивач підлягає поновленню на посаді саме головного державного інспектора відділу нагляду у металургії та машинобудуванні, котлонагляду, за підйомними спорудами та енергетиці м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.

При цьому, з урахуванням того, що за оспорюваним наказом датою звільнення позивача є 23.01.2023р. (а.с.8), а, відповідно, цей день (23.01.2023р.) вважається останнім днем його роботи, тому позивач підлягає поновленню на посаді державної служби саме з 24.01.2023р. виходячи з такого.

У відповідності до вимог ч.5 ст.241-1 КЗпП України передбачено, що у разі, коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

За приписами п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58, зареєстрованого у Мінюсті України 17.08.1993р. за №110 також встановлено, що днем звільнення вважається останнім днем роботи.

Таким чином, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства та встановлення судом факту звільнення позивача із займаної посади з порушенням вимог вищенаведеного чинного законодавства України 23.01.2023р. (останній день його роботи), суд приходить до висновку, що позивач підлягає поновленню на посаді з наступного дня, тобто з 24.01.2023р., тому у наведеній частині позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Також ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі Порядок №100).

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податку, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Так, останніми двома календарними місяцями роботи позивача, що передують події звільнення позивача із займаної посади, є листопад та грудень 2022р.

На виконання вищевказаних вимог Порядку №100 та на вимогу суду відповідачем-1 було надано довідку про середній заробіток позивача від 28.03.2023р. №10, відповідно до якої розмір середньоденної заробітної плати позивача за останні два місяці до звільнення (листопад, грудень 2022р.) становить 488,27 грн. (а.с.73).

Зміст вказаної вище довідки щодо визначеного у ній розміру середньоденного заробітку позивачем у ході судового розгляду справи не оспорювався (таких доказів позивачем суду не надано).

В той же час, зміст позову свідчить про те, що позивач просить застосувати при розрахунку його середньоденного заробітку його розмір, що становить 466,36 грн., виходячи із розрахунку 4197,27 грн. його заробітної плати за два місяці роботи (листопад, грудень 2022р.) та 9-ти фактично відпрацьованих днів у грудні 2022р. згідно архівної відомості про заробітну плату позивача за 2022р. (а.с.9).

Вивчивши зміст вищенаведених довідки про середній заробіток позивача (а.с.73)та архівної відомості про заробітну плату позивача за 2022р. (а.с.9) дослідивши норми вищенаведеного чинного законодавства щодо проведення розрахунку середньої заробітної плати при поновленні позивача на посаді, суд приходить до висновку, що при розгляді справи в суді щодо вирішення трудових спорів при проведенні розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягають застосуванню саме норми Порядку №100, що неодноразово було підтверджено і правовими позиціями як Пленуму Верховного Суду України, так і правовими позиціями Верховного Суду, а відповідно, підлягають застосуванню саме відомості про середньоденну заробітну плату позивача, які містяться у довідці від 28.03.2023р. №10 (а.с.73), оскільки вона надана суду саме на виконання вимог Порядку №100.

При цьому, судом відхиляються аргументи позивача з приводу необхідності застосування для розрахунку середнього заробітку позивача саме даних (показників) архівної відомості про заробітну плату позивача за 2022р., з огляду на те, що вказані показники архівної відомості не відповідають вимогам вищенаведених приписів Порядку №100 (відсутні відпрацьовані дні за листопад 2022р.), а, відповідно, дані вказаної архівної відомості про середній заробіток позивача не можуть бути застосовані при розрахунку середньоденної заробітної плати позивача у даних правовідносинах.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що у даному випадку, підлягають застосуванню судом при проведенні розрахунку середньої заробітної сплати позивача за час вимушеного прогулу відомості про середній заробіток позивача, виходячи з вимог Порядку №100, які наведені саме у довідці від 28.03.2023р. №10, де зазначено, що з урахуванням двох останніх календарних місяців роботи позивача перед звільненням листопад, грудень 2022р. його середньоденна заробітна плата становить 488 грн. 27 коп. (а.с.73).

Так, із наявних в матеріалах справи документів видно, що період вимушеного прогулу становить з 24.01.2023р. (дата початку вимушеного прогулу) по 10 квітня 2023р. (дата прийняття рішення суду), що складає 55 робочих днів.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача-1 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.01.2023р. по 10.04.2023р. (виходячи з розрахунку 488,27 грн.х55) у сумі 26854,85 грн. з обов`язковим вирахуванням із цієї суми податків та обов`язкових платежів.

За викладених обставин, позовні вимоги позивача в частині поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку підлягає задоволенню частково за період з 24.01.2023р. та з вирахуванням середньоденного заробітку позивача із суми 488,27 грн., що відповідає приписам ч.5 ст.241-1 КЗпП України, п.2.27 Інструкції №58 та вимогам Порядку №100.

Також у відповідності до вимог п.6 ч.1 ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення, суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

За приписами п.2, п.3 ч.1 ст.371 наведеного Кодексу, передбачено, що негайно виконуються рішення, зокрема, щодо присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Виходячи з наведених вимог, слід допустити негайне виконання цього судового рішення в частині поновлення позивача на посаді та виплати йому заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць згідно до вимог ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України.

Між тим, оскільки позивачем не надано суду жодних доказів понесення ним будь-яких судових витрат при розгляді цієї справи, що не відповідає вимогам ст.ст.132-139 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням того, позивач не сплачував судового збору при поданні даного позову через те, що звільнений від його сплати за п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідачів-1,2 відшкодувати позивачеві всі судові витрати, пов`язані із розглядом справи задоволенню не підлягають.

Також, зі змісту позову судом встановлено, що позивачем подано позов, у тому числі і до відповідача-2 Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, проте, у позові за зазначено про порушення трудових прав позивача саме відповідачем-2, таких обставин у позові не викладено, та позовних вимог до вказаного відповідача-2 не заявлено, що не відповідає ні приписам ст.55 Конституції України, ні ст.ст.2, 5, 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а відповідно, у задоволенні позову до відповідача-2 слід відмовити.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, даний адміністративний позов слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, до відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу №1-к від 10.01.2023р., поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №1-к від 10.01.2023р. «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу нагляду у металургії та машинобудуванні, котлонагляду, за підйомними спорудами та енергетиці м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, з 24.01.2023р.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (49107, м. Дніпро, вул. Армстронга Ніла (Казакова), 1Д, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.01.2023р. по 10.04.2023р. у розмірі 26854 грн. 85 коп. (двадцять шість тисяч вісімсот п`ятдесят чотири грн. 85 коп.) з вирахуванням обов`язкових зборів та платежів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу нагляду у металургії та машинобудуванні, котлонагляду, за підйомними спорудами та енергетиці м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області та в частині виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць згідно до вимог ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва