Справа № 280/8464/21
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 280/8464/21

адміністративне провадження № К/990/32376/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мартинюк Н.М.,

суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №280/8464/21

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України

на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року (головуючий суддя Юрко І.В., судді: Чабаненко С.В., Чумак С.Ю.).

УСТАНОВИВ:

І. Історія справи

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив суд:

- визнати протиправним дії відповідача щодо зазначення у довідці про відсутність судимості інформації серії ААА №1130800 ), що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою, яку 23 червня 2020 року Олександрівським відділенням Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України (далі - «КК України»), кримінальне провадження №0001162 від 23 червня 2020 року. Інші відомості до МВС не надходили;

- зобов`язати відповідача видати позивачу довідку "повну", без фрази «Разом з тим є особою, яку 23 червня 2020 року Олександрівським відділенням Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України, кримінальне провадження №0001162 від 23 червня 2020 року. Інші відомості до МВС не надходили».

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо видачі станом на 14 липня 2021 року ОСОБА_1 довідки про відсутність (наявність) судимості, притягнення особи до кримінальної відповідальності, обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України (повна ), яка не містить повну інформацію, зокрема інформацію про закриття постановою прокурору відділу Запорізької обласної прокуратури від 24 березня 2021 року кримінального провадження №0001162 від 23 червня 2020 року за підозрою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України.

Стягнуто на користь позивача сплачену суму судового збору в розмірі: 454 гривні 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Міністерство внутрішніх справ України,

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Міністерство внутрішніх справ України звернулось з апеляційною скаргою на нього.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2022 року визнано неповажними причини пропуску строку на апеляційне оскарження, вказані Міністерством внутрішніх справ України. Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року залишено без руху та запропоновано апелянту протягом десяти днів з дня вручення ухвали усунути встановлені недоліки апеляційної скарги шляхом подання до Третього апеляційного адміністративного суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних причин пропуску такого строку.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року визнано неповажними причини пропуску строку на апеляційне оскарження, вказані Міністерством внутрішніх справ України, та відмовлено у відкритті апеляційного провадження згідно пункту 4 частини другої статті 299 КАС України за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у цій справі.

Не погоджуючись із ухвалою суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження, Міністерство внутрішніх справ України звернулось із касаційною скаргою на неї до Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі Міністерство внутрішніх справ України просить скасувати оскаржуване судове рішення, а справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. Також скаржник просить передати цю справу на розгляд палати, об`єднаної палати чи Великої Палати Верховного Суду. Додатково скаржник звернувся із повторним клопотанням про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

ОСОБА_1 свого відзиву на касаційну скаргу не подав, копія ухвали про відкриття касаційного провадження позивачу направлялась двічі, проте повернулась до суду з відміткою на конверті «за закінченням терміну зберігання».

ІІ. Мотиви Верховного Суду

Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить із такого.

Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи. Цим конституційним положенням кореспондують норми статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.

Згідно з частиною першою статті 293 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 295 КАС України визначено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

2) на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до положень статті 251 КАС України копії повного судового рішення вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено в порядку письмового провадження, копія судового рішення надсилається протягом двох днів із дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

У випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

З матеріалів справи вбачається, що рішення у цій справі Запорізький окружний адміністративний суд ухвалив 16 лютого 2022 року (а.с. 48-53).

До того ж, з цього рішення вбачається, що справу окружний суд розглянув у порядку письмового провадження, тобто за відсутності учасників справи. Повний текст рішення суду складено та підписано суддею того ж дня, тобто 16 лютого 2022 року.

Копію цього судового рішення суд направив сторонам згідно супровідного листа від 21 лютого 2022 року (а.с. 54).

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копію рішення суду у цій справі скаржник отримав 1 квітня 2022 року (а.с. 56).

Апеляційну скаргу на указане рішення окружного суду Міністерство внутрішніх справ України направило засобами поштового зв`язку 30 травня 2022 року (а.с. 86), а суд апеляційної інстанції її отримав 8 червня 2022 року (а.с. 75).

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржник одночасно просив суд поновити йому строк на апеляційне оскарження рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року (а.с. 75-79, 81-82). Клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку скаржник обґрунтував введенням в країні воєнного стану.

Оцінивши зазначену скаржником обставину крізь призму поважності причин пропуску ним процесуальних строків звернення до суду із апеляційною скаргою, суд апеляційної інстанції в ухвалі від 28 червня 2022 року визнав їх неповажними й запропонував скаржникові, серед іншого, зазначити інші причини шляхом подання відповідного клопотання.

Скаржник виконав ухвалу суду і повторно звернувся із заявою про поновлення процесуального строку, де наполягав, що у зв`язку із введенням в країні воєнного стану він в силу свого статусу має виконувати, зокрема, функції щодо обороноздатності країни. Тому з причин, що не залежали від його волі пропустив процесуальний строк на подання апеляційної скарги.

Відповідно до процитованих норм процесуального Закону строк на апеляційне оскарження рішень суду першої інстанції законодавець обмежим строком до тридцяти днів з дня вручення скаржникові повного рішення суду (пункт 1 частини другої статті 295 КАС України).

Матеріалами справи підтверджено, що рішення окружного суду скаржник отримав 1 квітня 2022 року. Це вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 56). Тож, кінцевим строком на оскарження цього рішення вважається 2 травня 2022 року.

Одночасно із цим, матеріалами справи підтверджено і встановлено апеляційним судом, що апеляційну скаргу Міністерство внутрішніх справ України направило до суду апеляційної інстанції 30 травня 2022 року, тобто поза межами встановленого приписами КАС України процесуального строку.

Згідно із частиною третьою статті 298 КАС України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 295 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з моменту отримання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Отже, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою після закінчення строків, установлених статтею 295 КАС України, та якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суд поновлює або продовжує процесуальний строк, якщо визнає поважною причину пропуску цього строку (поважність причин повинен доводити скаржник).

Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин.

Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

З огляду на наведені фактичні обставини, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Перш за все слід відзначити, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022, від 18 квітня 2022 року №259/2022, від 17 травня 2022 року №341/2022 і від 12 серпня 2022 року №573/2022. Указом Президента України від 6 лютого 2023 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, тобто він діє і дотепер.

Варто наголосити, що після затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, будь-яких змін в аспекті перебігу процесуальних строків на апеляційне оскарження судових рішень, та їх обчислення до КАС України не вносилось.

За усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною.

Верховний Суд наголошує, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що саме по собі посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку для органу державної влади без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на роботу такого органу, що, в свою чергу, обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження.

Водночас суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку клопотанню відповідача про поновлення строку на апеляційне оскарження, лише формально констатував, що факт введення воєнного стану не є безумовною підставою для поновлення пропущеного відповідачем строку звернення до суду, оскільки скаржник, на думку суду, не зазначає будь-яких переконливих та вагомих обставин, що б зумовлювали неможливість звернення до суду з апеляційною скаргою у встановлений законом строк через ці обставини.

Одночасно, суд апеляційної інстанції не надав жодної оцінки доводам та аргументам, наведеним у клопотанні відповідача про поновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги у цій справі.

Так, скаржник зазначав у апеляційній скарзі, що Міністерство внутрішніх справ України в силу свого статусу є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики, зокрема, у сфері забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання громадської безпеки і правопорядку, а також захисту державного кордону України та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, серед іншого, зобов`язано військове командування разом із Міністерством внутрішніх справ України та іншими органами виконавчої влади й місцевого самоврядування здійснити заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Тож, Міністерство внутрішніх справ України було (і продовжує бути) безпосередньо задіяно у процес забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу без руху, а в подальшому відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, дійшов передчасних висновків, що введення в державі воєнного стану, крізь призму виконуваних функцій скаржником за такої обставини, є неповажною підставою для поновлення йому строку на апеляційне оскарження рішення суду конкретно у цьому випадку.

Враховуючи те, що скаржник в силу свого статусу виконує функції безпосередньо пов`язані із обороноздатністю держави Україна, а також те, що останній день перебігу процесуального строку на усунення недоліків апеляційної скарги припав на період повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, Верховний Суд вважає, що ці обставини унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку і можуть бути підставою для поновлення процесуального строку.

Так, процесуальний строк звернення до суду покликаний забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду або апеляційного оскарження, суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку.

Згідно фактичних обставин цієї справи пропуск строку на апеляційне оскарження рішення суду є незначним і перегляд судового рішення суду першої інстанції не порушить принципу res judicata (остаточне рішення).

Тож, на думку Верховного Суду, у цьому випадку скаржник не допустив необ`єктивного зволікання з поданням апеляційної скарги.

Неврахування у сукупності вже згаданої обставини введення в державі воєнного стану, виконуваних скаржником функцій, що випливають з його статусу, а також періоду часу, що минув з моменту вручення йому копії судового рішення до дня подачі апеляційної скарги, призвело до передчасного висновку суду апеляційної інстанції про неповажність причин пропуску строку звернення до суду та, як наслідок, відмові у відкритті апеляційного провадження і ненадання доступу до суду для оскарження судового рішення в апеляційному порядку.

Отже, колегія суддів вважає помилковим висновок апеляційного суду про наявність підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України, з огляду на те, що відповідач довів, що не зловживав своїм процесуальним правом на звернення з апеляційною скаргою.

З врахуванням наведених вище обставин суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження у справі, чим обмежив право відповідача на апеляційне оскарження судового рішення.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи відповідно до пункту 6 частини третьої статті 2 КАС України є однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства. Одночасно забезпечення апеляційного перегляду справи є гарантією від можливої судової помилки, а відтак і гарантією правопорядку.

Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Враховуючи зазначене, Суд дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції з направленням справи до апеляційного суду для продовження розгляду.

До того ж, у своїй касаційній скарзі відповідач просить передати вирішення цієї справи на розгляд палати, об`єднаної палати чи Великої Палати Верховного Суду. У подальшому, скаржник конкретизував вимоги й просив передати цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду подавши відповідне клопотання.

Клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів уважає необґрунтованим з огляду на таке.

Згідно з частиною п`ятою статті 346 КАС України, на яку посилається скаржник, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Велика Палата Верховного Суду в судовому рішенні від 26 березня 2019 року у справі №804/15369/13-а, для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати декілька з наведених ознак:

- справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

- встановлена необхідність відступити від викладеного в постанові Верховного Суду України правового висновку, який унеможливлює ефективний судовий захист;

- існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, а саме значний перелік подібних справ (зокрема, між тими ж сторонами або з однакового предмета спору), які перебувають на розгляді в судах;

- існують якісні критерії наявності виключної правової проблеми, зокрема:

- немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;

- невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;

- встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому;

- наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах.

Згідно зі частиною першою статті 347 КАС України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Судом касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 КАС України є Верховний Суд, у складі якого за змістом статей 36, 37 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» діє, зокрема, Касаційний адміністративний суд. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вирішення питань про правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення при вирішенні юридичних спорів в адміністративних справах чи проблем щодо забезпечення захисту прав, свобод або інтересів належить до повноважень Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. Реалізація таких повноважень пов`язана з наявністю правових проблем.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, відповідно до положень частини п`ятої статті 346 КАС України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права. При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право та, відповідно, не покладає на нього обов`язку передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Водночас клопотання скаржника не містить належного обґрунтування існування правової проблеми у цій справі саме у правозастосуванні відповідних норм права; не обґрунтована наявність виключної правової проблеми з врахуванням кількісного та якісного показників; не доведено існування різних позицій у застосуванні положень законодавства, а тому не створює підстави для передачі на розгляд Великій Палаті Верховного Суду справи №280/8464/21.

Одночасно Суд повторно зауважує, що питання поважності причин пропуску стороною процесуального строку вирішується судом у кожному конкретному випадку окремо, крізь призму конкретних фактичних обставин. Тому, намір скаржника уніфікувати підхід до питання того, чи є введення в країні воєнного стану поважною причиною пропуску учасником справи процесуального строку зводить нанівець особливості кожної справи, які охоплюються фактичними її обставинами.

Тож, у задоволенні клопотання Міністерства внутрішніх справ України про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду належить відмовити.

Враховуючи зазначене, касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України належить задовольнити частково, а ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року - скасувати із направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Міністерства внутрішніх справ України про передачу справи №280/8464/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити.

Ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року в справі №280/8464/21 скасувати, а справу направити до Третього апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………………

……………………………………

……………………………………

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду