Справа № 320/2660/23
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2023-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2023 року 320/2660/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними дій, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення від 29.07.2020 №181 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та скасувати вказане рішення;

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та скасувати вказане рішення;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію Державної прикордонної служби України про протиправність і скасування рішення від 29.07.2020 №181 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 на ім`я громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Китайської Народної Республіки та на підставі рішення ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 14.02.2012 йому відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" надано дозвіл на імміграцію в Україну та видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 строком дії - безстроково.

Позивач пояснює, що підставою його звернення у грудні 2011 року із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну було те, що він перебуває у шлюбі з громадянкою України понад двох років. Під час такого звернення підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 були відсутні.

Однак, за результатами розгляду його заяви про обмін посвідки на постійне проживання відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Позивач вважає, що рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну є незаконним, оскільки законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

При цьому, позивач звертає увагу на те, що скасування дозволу на імміграцію реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. Будь-яких доказів надіслання (вручення) позивачу запрошення про надання пояснень та відповідних документів немає.

У зв`язку з зазначеним, позивач вважає, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення від 29.07.2020 №181 не дотримано порядку скасування дозволу на імміграцію та не було враховано наступних обставин: проживання на території України позивачем більше 9 років.

Крім того, позивач, з посиланням на закріплений в рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" принцип належного урядування, зазначає, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У зв`язку з цим, позивач вважає, що спірне рішення відповідача прийнято без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані дії відповідача, що свідчить про явну непропорційність позиції органу ДМС.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання позивача. В ході перевірки встановлено, що позивачу 14.02.2012 надано дозвіл на імміграцію в Україну та отримання посвідки на постійне проживання на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки він перебуває у шлюбі понад два роки з громадянкою України ОСОБА_2 , на підтвердження чого надав свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 11.09.2009 Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з Державним Центром розвитку сім`ї.

Однак, під час проведення додаткової перевірки щодо отримання позивачем дозволу на імміграцію в Україну було встановлено, що в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відсутня інформація про укладення шлюбу між позивачем та громадянкою України ОСОБА_2 .

Пунктом 1 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Оскільки перевіркою, проведеною Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, було виявлено, що дозвіл на імміграцію був наданий позивачу на підставі свідомо неправдивих відомостей та підроблених документів, а також за відсутності законних підстав, зазначений дозвіл був скасований.

У зв`язку з викладеним, відповідач вважає, що спірне рішення було прийнято ним правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2023 прийнято до провадження адміністративну справу №320/2660/23 та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Китайської Народної Республіки, що підтверджується паспортом № НОМЕР_3 .

У грудні 2011 року позивач звернувся до ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки він перебуває у шлюбі понад два роки з громадянкою України ОСОБА_2 .

На підтвердження вказаних обставин позивачем було надано копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 11.09.2009 Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №923.

За результатами розгляду вищевказаних матеріалів, направлення запитів до компетентних органів та аналізу відповідей на них, 14.02.2012 старшим інспектором ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, капітаном міліції Сапігою Л.В. складено рішення щодо розгляду матеріалів громадянина Китаю ОСОБА_1 , відповідно до якого рекомендовано надати дозвіл на імміграцію в Україну згідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" громадянину ОСОБА_3 та оформити посвідку на постійне проживання.

Вказаний рішення затверджено начальником ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві 14.02.2012.

14.02.2012 ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві прийнято рішення №46/1825 про надання дозволу на імміграцію в Україні на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" громадянину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23.03.2012 позивачу ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві було видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 23.03.2012 з безстроковим терміном дії.

В подальшому позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання України.

У липні 2020 року Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 .

Так, висновком перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_4 , затвердженим начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області 29.07.2020, встановлено, що при перевірці матеріалів справи, зокрема, перевірки факту укладання шлюбу, ЦМУ ДМС здійснено електронний запит до Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, проте у реєстрі відсутня інформація про укладення шлюбу між громадянином Китайської Народної Республіки ОСОБА_4 та громадянкою України ОСОБА_2 .

Також, за надісланим ЦМУ ДМС запитом надійшла відповідь від Центрального відділу державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м.Києві, в якій зазначено, що актовий запис про шлюб №923 від 11.09.2011 стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутній та зазначене свідоцтво про шлюб не видавалось.

З огляду на вищевикладене, відповідачем зроблено висновок про те, що вказаний факт свідчить про те, що на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у останнього були відсутні підстави для його отримання.

Отже, в ході перевірки матеріалів справи відповідачем було встановлено, що громадянин Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при зверненні із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надав неправдиві відомості та підроблені документи щодо укладення шлюбу з громадянкою України з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів.

Оскільки згідно з положеннями статті 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а відповідно до підпункту 1 пункту 64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну, у висновку вказано про наявність підстав для скасування як рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію, так і виданої на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання в Україні.

На підставі зазначеного висновку та згідно з п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення від 29.07.2020 №181 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 14.02.2012.

У вказаному рішенні також зазначено, що посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 23.03.2012 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку №321.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалась між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-III (далі - Закон №2491-III; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Приписами статті 1 Закону №2491-III надано визначення наступних термінів:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року;

дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;

посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України (частина третя статті 4 Закону №2491-III).

Відповідно до статті 9 Закону №2491-III встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання. За неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються:

для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

Якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату.

Суд дослідив документи, що були подані для отримання позивачем дозволу на імміграцію у 2011 році, та встановив наявність наступних документів: заява про надання дозволу на імміграцію від 27.12.2011; копія паспорту гр. Китайської Народної Республіки ОСОБА_4 та його переклад; засвідчена нотаріусом копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 11.09.2009 Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №923; копія паспорта громадянки України ОСОБА_2 ; нотаріальний акт про відсутність судимості; довідка про відсутність судимості; нотаріально засвідчена заява ОСОБА_2 про згоду на оформлення її чоловіку ОСОБА_1 тимчасової посвідки на постійне проживання в Україні та надання необхідної матеріальної та медичної допомоги; відповідь Державної прикордонної служби України.

При цьому, в рішенні щодо розгляду матеріалів громадянина ОСОБА_3 від 14.02.2012 зазначено, що СБУ по м. Києву та Київській області, Група Укрбюро Інтерполу при Головному управлінні МВС України в м. Києві, Державна прикордонна служба України заперечень з приводу клопотання громадянина ОСОБА_3 не мають.

Будь-яких зауважень з боку ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо наданих позивачем документів, - їх нестачі, підробки, чи їх невідповідності встановленому зразку чи належність іншій особі, на момент розгляду цих документів у 2012 році - зазначено не було.

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для скасування рішення для надання дозволу на імміграцію відповідач зазначив положення пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію", а фактичною підставою для скасування позивачу рішення для надання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні слугувало те, що при перевірці матеріалів справи, зокрема, перевірки факту укладання шлюбу, ЦМУ ДМС здійснено електронний запит до Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, проте у реєстрі відсутня інформація про укладення шлюбу між громадянином Китайської Народної Республіки ОСОБА_4 та громадянкою України ОСОБА_2 .

Також, за надісланим ЦМУ ДМС запитом надійшла відповідь від Центрального відділу державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м.Києві, в якій зазначено, що актовий запис про шлюб №923 від 11.09.2011 стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутній та зазначене свідоцтво про шлюб не видавалось.

З огляду на вищевикладене, відповідачем зроблено висновок про те, що вказаний факт свідчить про те, що на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у останнього були відсутні підстави для його отримання.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" (п. 9 Порядку №1983).

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (п. 10 Порядку №1983).

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб (п. 11 Порядку №1983).

Відповідно до п. 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

За змістом п. 14 Порядку №1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду (п. 15 Порядку №1983).

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п. 16 Порядку №1983).

Отже, зі змісту наведених вище положень Порядку №1983 слідує, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Матеріали справи свідчать, що на виконання Порядку №1983 документи, які були подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію, були перевірені територіальним органом - ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, який приймав документи позивача, перевіряв їх справжність та відповідність вимогам законодавства, а також приймав рішення про надання дозволу на імміграцію.

Вказана обставина підтверджується дозволом на імміграцію в Україну, який був виданий позивачу 14.02.2012.

Отже, компетентний орган державної влади, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

У свою чергу, пунктом 21 Постанови №1983 передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до пункту 22 Постанови №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно з пунктом 23 Постанови №1983 для ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

З аналізу положень Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень випливає, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію є досить складною та серед іншого, має часові рамки (подання ініціатора скасування дозволу на імміграцію розглядається у місячний строк), передбачає також надсилання запитів для отримання додаткової інформації ініціатору подання, іншим органам виконавчої влади, відповідним юридичним і фізичним особам, а також запрошення для надання пояснень самих іммігрантів, стосовно яких розглядається таке питання.

Суд вважає, що відповідачем порушено обов`язок щодо всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних передбачених законодавством джерел (від ініціатора подання, органів виконавчої влади, відповідних юридичних і фізичних осіб), необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію. Позивача, у цьому випадку, також позбавлено процесуальних гарантій щодо безпосередньої участі у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Судом встановлено, що відповідачем не було дотримано встановлену Порядком №1983 процедуру розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію у повному обсязі, оскільки під час прийняття оскаржуваного рішення не було запропоновано позивачу надати відповідні пояснення з цього приводу. Позивача взагалі не було проінформовано про проведення перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмо або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.

Перевірка адміністративними судами дотримання суб`єктами владних повноважень права особи "бути почутою" є обов`язковою, що безпосередньо закріплено в пункті 9 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

У суду немає сумніву, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень №181 від 29.07.2020, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до статті 13 Закону №2491 є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, законодавством України.

Отже, враховуючи існування загрози настання таких серйозних для позивача наслідків, суд вважає, що забезпечення її права взяти участь при прийнятті цього рішення є обов`язковою передумовою його правомірності.

Натомість, матеріали справи свідчать, що позивач не був запрошений для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим було порушено його право "бути почутим".

Водночас, оцінюючи повноту зібраних під час перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну матеріалів, суд зазначає, що відповідачем для з`ясування всіх обставин не здійснено збір додаткової інформації стосовно позивача, що зумовлює неповноту проведеної перевірки та ставить під сумнів її висновки.

Визначаючись щодо законності та обґрунтованості юридичної підстави, покладеної відповідачем в основу рішення №181 від 29.07.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 23.03.2012, а саме правомірності застосування відповідачем положення пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію", суд зазначає таке.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Аналіз положень підпункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" свідчить про те, що при вирішенні питання про скасування дозволу на імміграцію з`ясуванню на предмет неправдивості, підробки чи втрати чинності підлягають відомості та документи, які існували на момент надання особі дозволу на імміграцію.

Отже, відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію, повинен довести наявність неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, які були підставою для надання особі дозволу на імміграцію на момент отримання особою такого дозволу.

Суд звертає увагу, що при наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну та видачі посвідки на постійне проживання в Україні у 2012 році, орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну, внаслідок чого він законно перебував на території України весь час з моменту отримання такого дозволу.

Проте, відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про скасування такого дозволу.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пунктах 70, 71 рішення від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

За таких обставин, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного надання громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та документування його посвідкою на постійне проживання в Україні ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та мати для нього негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Що стосується посилання відповідача на те, що під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну у позивача не було на те законних підстав, які передбачені статтею 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки громадянин Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 свідомо надав неправдиві відомості та підроблені документи щодо укладення шлюбу з громадянкою України, а саме свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , то суд звертає увагу, що відповідачем не надано належних доказів у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України на підтвердження факту подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, таких як вирок суду за статтею 358 Кримінального кодексу України.

Також суд наголошує, що відповідь Центрального відділу державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві та Державний реєстр актів цивільного стану громадян, на підставі яких винесено оскаржуване рішення, не є належними та достовірними доказами, оскільки не підтверджують факт підроблення документів чи надання неправдивих відомостей позивачем, що надало йому право отримати дозвіл на імміграцію в Україну.

Більш того, відповідь Центрального відділу державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві стосується актового запису про шлюб №923 від 11.09.2011. Однак, як вбачається з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , то в Книзі реєстрації шлюбів здійснено актовий запис №923 від 11.09.2009, а не від 11.09.2011, на який посилається відповідач.

Отже, оскільки факт підробки свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 не встановлено належними органами, суд приходить до висновку, що відповідач скасував рішення ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 14.02.2012 №46/1825 про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну за відсутності правових підстав.

Таким чином, матеріали справи не містять будь-яких даних про те, що станом на час звернення позивача до ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, а також на час прийняття таким органом рішення від 14.02.2012 №46/1825 про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, останній надав неправдиві відомості або фальшиві документи.

Отже, відповідач під час розгляду справи не надав суду належних доказів того, що на момент прийняття рішення від 14.02.2012 про надання позивачу дозволу на імміграцію ним були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Суд відзначає, що до компетенції відповідача не віднесено вирішення питань щодо визнання незаконними рішень інших органів державної влади та місцевого самоврядування.

Водночас, відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Суд зазначає, що порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі "Курочкін проти України" (Kurochkin v. Ukraine) від 20 травня 2010 року (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі "Йогансен проти Норвегії" (Johansen v. Norway), Reports 1996-III, с. 1001 1002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (див., наприклад, згадане вище рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.

Натомість, матеріали справи свідчать, що спірне рішення №181 від 29.07.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 було прийнято за відсутності визначеної Законом України "Про імміграцію" підстави для його прийняття, що свідчить про необґрунтоване втручання держави у право позивача, гарантоване йому статтею 8 Конвенції.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача №181 від 29.07.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 не відповідає вимозі щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не містить фактичних обставин та доказів на підтвердження того, що дозвіл на імміграцію від 14.02.2012 був виданий на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, що має наслідком задоволення позову в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 29.07.2020 №181 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо скасування оскаржуваним рішенням відповідача №181 від 29.07.2020 посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 /03-1825 від 23.03.2012, виданої громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , суд зазначає таке.

Перевіркою матеріалів справи відносно громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 установлено, що дозвіл на імміграцію №46/1825 він отримав 14.02.2012 відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки він перебуває у шлюбі понад два роки з громадянкою України ОСОБА_2 .

Суд дослідив документи, що були подані для отримання позивачем дозволу на імміграцію у грудні 2011 року, та встановив наявність наступних документів: заява про надання дозволу на імміграцію від 27.12.2011; копія паспорту гр. Китайської Народної Республіки ОСОБА_4 та його переклад; засвідчена нотаріусом копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 11.09.2009 Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №923; копія паспорта громадянки України ОСОБА_2 ; нотаріальний акт про відсутність судимості; довідка про відсутність судимості; нотаріально засвідчена заява ОСОБА_2 про згоду на оформлення її чоловіку ОСОБА_1 тимчасової посвідки на постійне проживання в Україні та надання необхідної матеріальної та медичної допомоги; відповідь Державної прикордонної служби України.

При цьому, в рішенні щодо розгляду матеріалів громадянина ОСОБА_3 від 14.02.2012 зазначено, що СБУ по м. Києву та Київській області, Група Укрбюро Інтерполу при Головному управлінні МВС України в м. Києві, Державна прикордонна служба України заперечень з приводу клопотання громадянина ОСОБА_3 не мають.

Будь-яких зауважень з боку ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо наданих позивачем документів, - їх нестачі, підробки, чи їх невідповідності встановленому зразку чи належність іншій особі, на момент розгляду цих документів у 2012 році - зазначено не було.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 визначено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі - Порядок №321; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з пунктом 7 Порядку №321 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки;4) непридатності посвідки для подальшого використання 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства (пункт 16 Порядку №321).

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36 і 37 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи (пункт 42 Порядку №321).

До таких дій пунктом 37 Порядку №321 віднесено перевірку чинності дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, яка перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.

Рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні (пункт 43 Порядку №321).

Після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні (пункт 46 Порядку № 321).

Пунктом 64 Порядку №321 визначені підстави скасування посвідки територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав.

Так, підпунктом 1 пункту 64 Порядку №321 передбачено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Отже, підставою для скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 23.03.2012 стало скасування відповідачем дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 .

Приймаючи до уваги висновок суду про протиправність та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 29.07.2020 №181 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вимога про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_5 /03-1825 громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як похідна, підлягає задоволенню.

Водночас, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання протиправними дій Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення від 29.07.2020 №181 та щодо прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання, оскільки такий спосіб захисту є неналежним та не призводить до безпосереднього поновлення порушеного права позивача. Належним способом захисту у даному випадку є саме визнання протиправним та скасування рішення від 29.07.2020 №181 та рішення про скасування посвідки на постійне проживання.

Щодо вимог позивача про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію Державної прикордонної служби України про протиправність і скасування рішення від 29.07.2020 №181 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 на ім`я громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 2.5 Порядку організації доступу до інформаційних ресурсів під час інформаційної взаємодії між Міністерством внутрішніх справ України, Державною міграційною службою України та Державною прикордонною службою України, затвердженого наказом МВС України від 26.09.2013 №920, МВС України, ДМС України та Держприкордонслужба України здійснюють обмін інформацією відповідно до законів України з урахуванням обмежень щодо використання інформації з обмеженим доступом.

Так, згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013 №7 "Про судове рішення в адміністративній справі" зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

У даному випадку, задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача направити інформацію до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію Державної прикордонної служби України про протиправність і скасування рішення від 29.07.2020 №181 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також про зобов`язання відповідача направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 на ім`я громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, зазначеною нормою, законодавець визначає обов`язок суб`єкта владних повноважень аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що в даному випадку відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, не надав суду жодних доказів та пояснень на спростування тверджень позивача.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується наступним.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

До позовної заяви позивачем додано докази сплати судового збору у сумі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією від 31.01.2023.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1073,60 грн. підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 139, 143, 242-246, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 29.07.2020 №181 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію Державної прикордонної служби України про протиправність і скасування рішення від 29.07.2020 №181 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 на ім`я громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Балаклицький А. І.