Справа № 200/364/23
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року Справа№200/364/23

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд:

- перевірити наявну кількість стажу роботи відпрацьованого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який дає право на призначення пенсії відповідно до ч.3 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та ст. 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з повним робочим днем під землею, який передбачений Постановою КМУ від 31.03.1994 р. N202,

- визнати протиправним дії щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії від 03.08.2022 № 91 Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 24.06.2021 року, зарахувавши: до пільгового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії відповідно до ч.3 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, ст. 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", та Постанови КМУ від 31.03.1994 р. № 202 з повним робочим днем під землею, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , та довідки № 02/59 від 23.06.2021 з 01.09.1993 по 17.05.1996, з 18.05.1996 по 25.07.1996, з 02.01.1997 по 02.02.1997, з 03.02.1997 по 24.02.1999, з 03.03.1999 по 03.05.1999, з 09.07.1999 по 16.08.2001, з 17.02.2001 по 28.12.2001, з 04.01.2002 по 04.12.2002, з 05.12.2002 по 31.10.2006, з 01.11.2006 по 08.12.2015, з 10.12.2015 по 17.12.2015, з 18.12.2015 по 01.09.2016, з 07.09.2016 по 30.06.2017, з 01.07.2017 по 18.02.2019, з 04.03.2019 по 12.03.2019, з 13.03.2019 по 30.08.2019, з 02.09.2019 по 24.06.2021.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 24.06.2021 року він звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про призначення пенсії за віком згідно ч.3 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Рішенням від 01.07.2021 року № 91 йому було відмовлено в призначенні пенсії через відсутність 25 років пільгового стажу роботи за Списком № 1. Не погодившись із Рішенням про відмову в призначенні пенсії він оскаржив його в судовому порядку. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/12612/21 від 24.11.2021року, відповідачем повторно розглянуто заяву від 24.06.2021 про призначення пенсії згідно частини 3 статті 114 Закону України №1058. Рішенням від 03.08.2022 № 91 Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно вчинило протиправні дії, та відмовило йому в призначенні пенсії відповідно до ч.3 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного пільгового стажу роботи 25 років.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, а рішення про відмову в призначенні пенсії від 03.08.2022 № 91 таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 2 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви 10 (десять) днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 6 лютого 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 200/364/23 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Встановлено відповідачу 15 (п`ятнадцятиденний) строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, копії відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 , ОК-5 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за період з 2000 року по 31 грудня 2021 року.

Копія даної ухвали була направлена відповідачу через підсистему "Електронний суд" та отримана ним 06.02.2023 о 16:45, про що свідчить довідка про доставку електронного листа. Проте, відповідачем надано відзив на позовну заяву 05.04.2023, тобто з порушенням строків, встановлених судом. При цьому, доказів поважності пропуску строку, відзив відповідача не містить.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України (унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі 172), РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року у справі №200/12612/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волноваській області про відмову в призначенні пенсії № 1 від 01.07.2021 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 24.06.2021 року відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із зарахуванням до стажу, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах ОСОБА_1 періоду навчання з 01.09.1993 року по 21.06.1997 року у Селидовському гірничому технікумі, періодів роботи з 18.05.1996 року по 25.07.1996 року, з 02.01.1997 року по 24.02.1999 року, з 03.03.1999 року по 03.05.1999 року, з 09.07.1999 року по 16.08.2001 року, з 17.02.2001 року по 31.10.2006 року, з 10.12.2015 року по 01.09.2016 року, з 07.09.2016 року по 30.06.2017 року, з 01.07.2017 року по 18.02.2019 року, з 04.03.2019 року по 30.08.2019 року.

В частині позовних вимог про зарахування до пільгового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 01.11.2006 року по 08.12.2015 року, з 02.09.2019 року по 24.06.2021 року, розрахунок пільгового стажу з урахуванням на підставі роз`яснень Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 року № 8 Про порядок врахування трудового стажу, що дає право на пенсію незалежно від віку працівникам, безпосередньо зайнятим повний робочий день на роботах, передбачених ст. 14 Закону України Про пенсійне забезпечення відмовлено.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року набуло чинності 5 липня 2022 року на підставі ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2022 року.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 у справі № 200/12612/21 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії незалежно від віку №91 від 03.08.2022 року.

Зі змісту рішення про відмову в призначенні пенсії незалежно від віку управління зазначило, що управлінням повторно розглянуто заяву від 24.06.2021 про призначення пенсії згідно частини 3 статті 114 Закону України №1058, та з урахуванням висновку суду враховано до пільгового стажу за частиною 2 статті 114 Закону 1058 (за Списком №1) наступні періоди: з 01.09.1993 по 21.06.1997 (навчання), з 18.05.1996 по 25.07.1996, з 02.07.1997 по 24.02.1999, з 03.03.1999 по 03.05.1999, з 09.07.1999 по 16.08.2001, з 17.02.2001 по 31.10.2006, з 10.12.2015 по 01.09.2016, з 07.09.2016 по 30.06.2017, з 01.07.2017 по 18.02.2019, з 04.03.2019 по 30.08.2019.

Пільговий стаж за частиною 3 статті 114 Закону 1058 (підземні професії згідно Постанови КМУ №202 від 31.03.1994 Про затвердження Списку робіт і професій, що дають право на пенсію незалежно від віку про безпосередній зайнятості протягом повного робочого дня на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин), пов`язаних з видобутком вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, терміном не менше 25 років) склав 10 років 6 місяців 21 днів. Пільговий стаж за частиною 2 статті 114 Закону 1058 (за Списком №1) склав 12 роки 5 місяці 26 днів.

За таких обставин, відмовлено гр. ОСОБА_1 в призначенні пенсії незалежно від віку відповідно до частини 3 статті 114 Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи не менше 25 років.

За результатом розгляду звернення позивача від 09.11.2022, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області повідомлено листом від 07.12.2022 №17534-15818/Б-0218-0500/22 про відмову у призначенні пенсії незалежно від віку відповідно до частини 3 статті 114 Закону №1058 у зв`язку з відсутністю необхідних 25 років пільгового стажу. Зазначено, що скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 01.07.2021 №1, повторно розглянуто заяву від 24.06.2021 про призначення пенсії згідно частини 3 статті 114 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та з урахуванням висновку суду враховано до пільгового стажу за частиною 2 статті 114 Закону №1058 (за Списком №1) наступні періоди: з 01.09.1993 по 21.06.1997 (навчання), з 18.05.1996 по 25.07.1996, з 02.07.1997 по 24.02.1999, з 03.03.1999 по 03.05.1999, з 09.07.1999 по 16.08.2001, з 17.02.2001 по 31.10.2006, з 10.12.2015 по 01.09.2016, з 07.09.2016 по 30.06.2017, з 01.07.2017 по 18.02.2019, з 04.03.2019 по 30.08.2019.

Пільговий стаж за частиною 3 статті 114 Закону №1058 (підземні професії згідно Постанови КМУ №202 від 31.03.1994 «Про затвердження Списку робіт і професій, що дають право на пенсію незалежно від віку про безпосередній зайнятості протягом повного робочого дня на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин), пов`язаних з видобутком вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, терміном не менше 25 років») склав 10 років 6 місяців 21 днів. Пільговий стаж за частиною 2 статті 114 Закону №1058 (за Списком №1) склав 12 років 5 місяців 26 днів

Аналогічні пояснення викладені у листі Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 23.01.2023 року №0500-0 202-8/7896, за результатом розгляду звернення представника позивача (вх..№770/8 від 19.01.2023). Також у цьому листі зазначено, що під час розрахунку пільгового стажу роз`яснення Міністерства соціального захисту населення України від 20.01.1992 №8 неможливо застосувати, оскільки не підтверджено стаж на підземних роботах за провідними професіями не менш 10 років. Пільговий стаж на підземних роботах відповідно до постанови № 202 склав 10 років 06 місяців 21 днів. Пільговий стаж за Списком №1 відповідно до частини 2 статті 114 Закону №1058- 12 роки 05 місяці 26 днів.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до абзаців першого, другого пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

За частиною 1 статті 14 Закону № 1788-XII, працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на цих роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 20 років. Такий же порядок пенсійного забезпечення поширюється і на працівників, безпосередньо зайнятих повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничо-рятувальних частин) на шахтах по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, що реструктуризуються або знаходяться в стадії ліквідації, але не більше 2 років.

Статтею 114 Закону №1058-IV врегульовані питання щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Згідно з частиною першої статті 114 Закону №1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Частина друга статті 114 Закону №1058-IV визначає, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Відповідно до частини 3 статті 114 Закону №1058-IV, працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, що затверджується Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на зазначених роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на таких роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, що вони були зайняті на таких роботах не менше 20 років. Такий самий порядок пенсійного забезпечення поширюється і на працівників, безпосередньо зайнятих повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) на шахтах з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, що реструктуризуються або перебувають у стадії ліквідації, але не більше двох років.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 у справі № 200/12612/21 встановлено, що позивач 18.05.1996 року прийнятий на Шахту «Центральна» Виробничого об`єднання «Красноармійськвугілля» на посаду гірничого майстру підземного на час виробничої практики; 25.07.1996 року звільнений в зв`язку з закінченням виробничої практики; 02.01.1997 року прийнятий на Шахту «Центральна» Виробничого об`єднання «Красноармійськвугілля» гірничим майстром підземним на час практики; 03.02.1997 року переведений учнем гірника очисного забою підземним з повним робочим днем в шахті; 28.03.1997 року переведений гірником очисного забою 5 розряду підземним з повним робочим днем в шахті; 24.02.1999 року звільнений за власним бажанням; 03.03.1999 року прийнятий на «Шахту «Красноармійська - Західна № 1» ДП «Макіїввугілля» на посаді гірничого майстра підземного тимчасово; 03.05.1999 року звільнений за власним бажанням; 09.07.1999 року прийнятий на «Шахту «Красноармійська - Західна № 1» гірничим майстром підземним; 16.08.2001 року звільнений за власним бажанням; 17.12.2001 року прийнятий на «Шахта «Красноармійська Західна № 1» ВАТ «Вугільна компанія» по 28.12.2001 займався в учбовому пункті; 04.01.2002 року прийнятий гірничим майстром підземним з повним робочим днем в шахті; 05.12.2002 року переведений заступником начальника дільниці підземного; 13.06.2003 року переведений помічником начальника дільниці підземного; 08.06.2004 року переведений заступником начальника дільниці підземного;16.12.2006 року переведений гірничим майстром підземним з повним робочим днем в шахті; 11.06.2006 року переведений начальником дільниці підземного; 20.09.2006 року переведений помічником начальника дільниці підземного; 31.10.2006 року звільнений за власним бажанням; 01.11.2006 року прийнятий до ТОВ «Укрвуглестрой» на посаду помічника начальника дільниці підземного з повним робочим днем в шахті на дільниці № 1; 01.05.2007 року переведений на посаду заступником начальника дільниці підземного з повним робочим днем в шахті дільниці № 1; 07.03.2009 року переведений на посаду начальника дільниці підземного з повним робочим днем в шахті на дільницю № 1; 08.12.2015 року звільнений за власним бажанням; 10.12.2015 року прийнятий на ВП «Шахта «Стаханова» ДП «Красноармійськвугілля» по 10.12.2015 року зайнятий в учбовому пункті; 18.12.2015 року прийнятий заступником начальника дільниці з повним робочим днем в шахті; 19.12.2015 року переведений начальником дільниці № 5 з повним робочим днем в шахті; 01.09.2016 року звільнений за власним бажанням; 07.09.2016 року прийнятий на ТОВ «Углетехнік» на посаду гірничого майстра з повним робочим днем під землею; 14.09.2016 року переведений начальником дільниці з повним робочим днем під землею; 30.06.2017 року звільнений в порядку переведення до ТОВ «Укрцентраль»; 01.07.2017 року прийнятий до ТОВ «Укрцентраль» на посаду начальника дільниці з повним робочим днем під землею в порядку переведення з ТОВ «Углетехнік»; 18.02.2019 року звільнений за власним бажанням; 04.03.2019 року прийнятий на ВП «Шахта «Центральна» ДП «Мирноградвугілля» по 12.03.2019 року навчання в учбовому пункті; 13.03.2019 року прийнятий начальником дільниці підземним з повним робочим днем в шахті; 30.08.2019 року звільнений за згодою сторін; 02.09.2019 року прийнятий на ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» заступником начальника дільниці підземним з повним робочим днем в шахті; 17.01.2020 року переведений начальником дільниці підземним з повним робочим днем у шахті.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд звертає увагу на те, що постановою Кабінетом Міністрів України від 31 березня 1994 р. № 202 затверджено Список робіт і професій, що дають право на пенсію незалежно від віку при безпосередній зайнятості протягом повного робочого дня на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин), пов`язаних з видобутком вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, терміном не менше 25 років.

Відповідно до п. 1 Постанови № 202, підземні гірничі роботи в шахтах і на будівництві вугільних (сланцевих) шахт: усі робітники, зайняті протягом повного робочого дня на підземних роботах, керівники і спеціалісти підземних дільниць діючих і споруджуваних шахт для видобутку вугілля (сланцю).

Отже, законодавець саме Постановою № 202 від 31.03.1994 року визначив, список робіт і професій, що дають право на пенсію незалежно від віку при безпосередній зайнятості протягом повного робочого дня на підземних і відкритих гірничих роботах.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку стажу періоди роботи позивача 18.05.1996 по 25.07.1996, 02.07.1997 по 24.02.1999, 03.03.1999 по 03.05.1999, 09.07.1999 по 16.08.2001, з 17.02.2002 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 31.10.2006, з 10.12.2015 по 01.09.2016, з 07.09.2016 по 30.06.2017, з 01.07.2017 по 18.02.2019, з 04.03.2019 по 30.08.2019 зараховані до списку №1, що дає право на призначення пенсії відповідно до частини 2 статті 114 Закону №1058.

Між тим, робота, яку виконував позивач в означені вище періоди надає йому право на зарахування цих періодів відповідно до частини 3 статті 114 з урахуванням постанови КМУ від 31.03.1994 р. № 202.

Водночас, згідно записів у дублікаті трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 судом встановлено, що у період з 28.08.2001 року по 04.01.2002 року позивач перебував на обліку у Красноармійському міському центрі зайнятості (запис №13-14).

Згідно запису №15, 04.01.2002 року позивач прийнятий гірничим майстром підземним з повним робочим днем у шахті ВАТ «Вугільна компанія «Шахта «Красноармійська-Західна №1» (наказ від 03.01.2002 №29к).

При цьому, як вбачається з розрахунку стажу позивача, період роботи з 04.01.2002 року по 16.02.2002 року відповідачем не зараховано ані за частиною 2 статті 114 Закону №1058 (за Списком №1), ані за частиною 3 статті 114 Закону №1058.

Вивченням змісту трудової книжки позивача судом встановлено, що в ній наявні відповідні записи, які підтверджують пільговий стаж роботи позивача за період роботи з 04.01.2002 року по 16.02.2002 року, а тому записів, наявних в трудовій книжці достатньо для зарахування такого спірного стажу позивача.

Відповідачем не надані докази того, що записи у трудовій книжці позивача стосовно стажу роботи зроблені неправильно, неточно або з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до стажу роботи, або взагалі відсутні.

На період роботи позивача діяв Список, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року №162.

Згідно розділу I «ГІРНИЧІ РОБОТИ» Списку №1, у позиції 1010100а під пунктом «а» визначено: всі робітники, зайняті повний робочий день на підземних умовах.

З огляду на наведене орган Пенсійного фонду України протиправно не зарахував до пільгового стажу спірний період роботи позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач повинен зарахувати періоди роботи позивача: 18.05.1996 по 25.07.1996, 02.07.1997 по 24.02.1999, 03.03.1999 по 03.05.1999, 09.07.1999 по 16.08.2001, з 04.01.2002 по 16.02.2002 , з 17.02.2002 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 31.10.2006, з 10.12.2015 по 01.09.2016, з 07.09.2016 по 30.06.2017, з 01.07.2017 по 18.02.2019, з 04.03.2019 по 30.08.2019 до пільгового стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до частини 3 статті 114 з урахуванням постанови КМУ від 31.03.1994 р. № 202.

Крім того, як вбачається з розрахунку стажу, наданого позивачем до матеріалів справи, відповідачем періоди роботи позивача з 01.11.2006 року по 31.12.2011 року, з 01.01.2012 року по 31.10.2012 року, з 20.11.2012 року по 28.02.2014 року, з 28.03.2014 року по 31.03.2014 року, з 27.04.2014 року по 30.04.2014 року, з 26.05.2014 по 31.05.2014, з 01.06.2014 по 31.01.2015, з 26.02.2015 по 30.11.2015 зараховані до пільгового стажу ст. 14, пост. 202, підземні, сп. 1, р. 1, п-р 1, п. а-в., у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Між тим, як вбачається з розрахунку стажу, відповідачем зараховано до пільгового стажу ст. 14, пост. 202, підземні, сп. 1, р. 1, п-р 1, п. а-в період роботи позивача з 02.09.2019 року по 24.06.2021 року у кількості 1 місяць.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з пунктом 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Постановою Кабінету Міністрів України N 1028 від 09.12.2015 пункт 20 Порядку №637 доповнено новим абзацом яким визнано, що у разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17, від 16.05.2019 у справі № 161/17658/16-а, від 27.02.2020 у справі №577/2688/17, від 31.03.2020 у справі №446/656/17, від 21.05.2020 у справі №550/927/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що коли йдеться про підтвердження роботи в особливо шкідливих і шкідливих умовах праці, уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників не є необхідними, якщо відповідний стаж підтверджується відомостями, зазначеними у трудовій книжці.

Такий висновок суду кореспондує позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній в постанові від 20.01.2021 року по справі №311/2865/13-а.

У дублікаті трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 містяться наступні записи щодо спірного періоду роботи:

- 02.09.2019 року прийнятий заступником начальника дільниці підземним з повним робочим днем в шахті;

- 17.01.2020 року переведений начальником дільниці підземним з повним робочим днем в шахті.

Записи в трудовій книжці позивача виконані без перекреслень, виправлень, чітким правописом, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис, і завірені печаткою роботодавця, тобто здійснені відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58.

Суд зазначає, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 Справа № 275/615/17 (К/9901/768/17).

Крім того, доказів, які б спростовували факт роботи позивача повний робочий день у шкідливих умовах праці та інших доказів, які підтверджували б не виконання позивачем роботи за зазначеними професіями у спірний період до суду не надано.

Враховуючи викладене, суд вважає безпідставним не зарахування відповідачем до пільгового стажу ст. 14, пост. 202, підземні, сп. 1, р. 1, п-р 1, п. а-в повного періоду роботи з 02.09.2019 року по 24.06.2021 року, та як наслідок, цей період повинен бути зарахований до пільгового стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до частини 3 статті 114 з урахуванням постанови КМУ від 31.03.1994 р. № 202.

Щодо зарахування періоду з 01.09.1993 по 17.05.1996 до пільгового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії відповідно до ч.3 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, ст. 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", та Постанови КМУ від 31.03.1994 р. № 202, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 38 Закону України від 10.02.1998 №103/98-ВР «Про професійну (професійно-технічну) освіту» визначено, що час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Конституційний суд України в своєму рішенні № 1-рп/99 від 09.02.1999 року зазначив, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Таким чином, суд звертає увагу, що до спірних правовідносин має застосовуватись законодавство чинне на момент їх виникнення.

Так, відповідно до п.п. "з" п. 109 розд. VIII Постанови Ради Міністрів СРСР "Про затвердження Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій" від 03 серпня 1972 року № 590 крім роботи в якості робітника або службовця до загального стажу роботи зараховується також: навчання в училищах і школах системи державних трудових резервів і системи професійно-технічної освіти (в ремісничих, залізничних училищах, гірничопромислових школах і училищах, школах фабрично-заводського навчання, училищах механізації сільського господарства, технічних училищах, професійно-технічних училищах і т. д.) і в інших училищах, школах і на курсах з підготовки кадрів, з підвищення кваліфікації і з перекваліфікації.

Приписами частини 3 п. 109 розділу VIII постанови Ради міністрів СРСР № 590 від 03 серпня 1972 року передбачено, що при призначенні на пільгових умовах або в пільгових розмірах пенсій по старості та інвалідності робітникам і службовцям, які працювали на підземних роботах, на роботах з шкідливими умовами праці та в гарячих цехах і на інших роботах з важкими умовами праці (Підпункти "а" і "б" пункту 16), і пенсій у зв`язку з втратою годувальника їх сім`ям, а також пенсій по старості робітницям підприємств текстильної промисловості (підпункт "в" пункту 16) періоди, зазначені в підпунктах "до" і "л", прирівнюються за вибору яка звернулася за призначенням пенсії або до роботи, яка передувала даного періоду, або до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду. Період, зазначений у підпункті "з", прирівнюється до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду.

Враховуючи викладене, періоду з 01.09.1993 по 17.05.1996 також повинен бути зарахований до пільгового стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до частини 3 статті 114 з урахуванням постанови КМУ від 31.03.1994 р. № 202.

Між іншим, суд зазначає, що з розрахунку стажу встановлено, що позивачу не зараховано до стажу ані за частиною 2 статті 114 Закону №1058 (за Списком №1), ані за частиною 3 статті 114 Закону №1058 період з 26.07.1996 по 21.06.1997.

Водночас, суд зазначає, що оскільки рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 у справі № 200/12612/21 було зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 24.06.2021 року відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із зарахуванням до стажу, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, зокрема: періоду навчання з 01.09.1993 року по 21.06.1997 року у Селидовському гірничому технікумі, то дане питання в окремому судовому провадженні не повинно розглядатися.

Суд зазначає, що процесуальним засобом забезпечення належного та своєчасного виконання судового рішення є судовий контроль, підстави та порядок здійснення якого визначені статтею 382 та статтею 383 КАС України.

Згідно з частиною першою статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначив ЄСПЛ у справі. Latvia (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак, якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачів вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Поняття дискреції міститься в пункті 1.6 Методологи проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5.

Так, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може і ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавча встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу і верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

При таких обставинах по цій справі суд не може перебирати повноваження Пенсійного фонду щодо призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах.

Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти (вчинити) певні дії, і це прямо вбачається з пункту 4 частини 1 статті 5 та пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

З практики Європейського суду з прав людини слідує таке: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Приймаючи до уваги, що дії відповідача щодо винесення рішення за результатами розгляду заяви про призначення пенсії підпадають під поняття «здійснення суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень» та враховуючи той факт, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати пільговий стаж позивача, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача, буде визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову позивачу в призначенні пенсії від 03.08.2022 № 91, та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 24.06.2021 року та зарахувати періоди: з 01.09.1993 по 17.05.1996, з 18.05.1996 по 25.07.1996, з 02.07.1997 по 24.02.1999, з 03.03.1999 по 03.05.1999, з 09.07.1999 по 16.08.2001, з 04.01.2002 по 16.02.2002, з 17.02.2002 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 31.10.2006, з 10.12.2015 по 01.09.2016, з 07.09.2016 по 30.06.2017, з 01.07.2017 по 18.02.2019, з 04.03.2019 по 30.08.2019, з 02.09.2019 по 24.06.2021 до пільгового стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до частини 3 статті 114 з урахуванням постанови КМУ від 31.03.1994 р. № 202, з урахуванням висновків суду.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити належну пенсію за віком на пільгових умовах, суд відмовляє у її задоволенні, оскільки як було зазначено вище, суд, з урахуванням дискреційних повноважень органу, не може підміняти собою орган владних повноважень щодо питань, які належать до його компетенції.

Що стосується вимоги позивача про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії, суд вважає що така вимога у повній мірі охоплюється скасуванням рішення та зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Самі по собі дії відповідача не тягнуть для позивача настання будь-яких негативних наслідків, відповідно, такий спосіб захисту, як визнання їх протиправними, жодним чином не сприятиме відновленню прав позивача. Тому, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цієї вимоги позивача.

При цьому, суд вважає, вищевказаний спосіб захисту достатнім, враховуючи обставини по справі.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, судовий збір у розмірі 805,20 грн. (75%) підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-262, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії від 03.08.2022 № 91.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, юридична адреса: 84122, Донецька область, м.Слов`янськ, пл.Соборна, буд.3) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 24.06.2021 року та зарахувати періоди: з 01.09.1993 по 17.05.1996, з 18.05.1996 по 25.07.1996, з 02.07.1997 по 24.02.1999, з 03.03.1999 по 03.05.1999, з 09.07.1999 по 16.08.2001, з 04.01.2002 по 16.02.2002, з 17.02.2002 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 31.10.2006, з 10.12.2015 по 01.09.2016, з 07.09.2016 по 30.06.2017, з 01.07.2017 по 18.02.2019, з 04.03.2019 по 30.08.2019, з 02.09.2019 по 24.06.2021 до пільгового стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до частини 3 статті 114 з урахуванням постанови КМУ від 31.03.1994 р. № 202, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, юридична адреса: 84122, Донецька область, м.Слов`янськ, пл.Соборна, буд.3) судовий збір у розмірі 805 (вісімсот п`ять гривень) 20 копійок на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Рішення складено у повному обсязі та підписано 11 квітня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.В. Кочанова