Справа № 320/6723/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2023-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6723/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Войтович І.І., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи «Білоцерківська виправна колонія №35» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до першого заступника начальника державної установи «Білоцерківська виправна колонія №35» Добровольського Валентина Миколайовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Державна установа «Білоцерківська виправна колонія (№35)» про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до першого заступника начальника державної установи «Білоцерківська виправна колонія №35» Добровольського Валентина Миколайовича (далі по тексту - відповідач,) в якому просив скасувати протиправне рішення суб`єкта владних повноважень «Постанова про поміщення ув`язненого до карцеру» першого заступника начальника державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» Добровольського В.М. від 30.08.2019 року про поміщення ув`язненого ОСОБА_1 до карцеру.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року значений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державна установа «Білоцерківська виправна колонія №35» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги ДУ «Білоцерківська виправна колонія №35» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, вироком Оболонського районного суду м. Києва від 07.04.2017 року по справі №756/16332/15 ОСОБА_1 засуджений за сукупністю злочинів до 11 років позбавлення волі, з позбавленням спеціального звання - лейтенант міліції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.11.2019 року залишено без змін, тобто вирок Оболонського районного суду м. Києва від 07.04.2017 року по справі №756/16332/15 набрав законної сили.

У справі № 320/695/19 ОСОБА_1 оскаржував дії начальника державної установи Білоцерківська виправна колонія № 35 Поночовного Є.В., Першого заступника начальника державної установи Білоцерківська виправна колонія № 35 Добровольського В.М., третя особа - державна установа Білоцерківська виправна колонія № 35 з поміщення та утримання його, з 09.06.2018 року у державній установі Білоцерківська виправна колонія № 35.

Під час розгляду вказаної справи, що розглядалась Київським окружним адміністративним судом, було встановлено, що 09.08.2019 року позивач вибув з Державної установи «Київський слідчий ізолятор» до дільниці слідчого ізолятора при державній установі «Білоцерківська виправна колонія (№35)» на підставі наряду Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 09.08.2019 №2.3-7817 та 10.08.2019 року та був доставлений до дільниці слідчого ізолятора при державній установі «Білоцерківська виправна колонія (№35)».

Під час розгляду справи №320/695/19 ОСОБА_1 не мав статусу засудженого, адже вирок Оболонського районного суду м. Києва від 07.04.2017 року по справі №756/16332/15, яким його визнано винним у вчиненні частини інкримінованих злочинів, не набрав законної сили на той момент.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 року по справі №320/695/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Тобто, рішення Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 у справі №320/695/19, яким встановлено законність поміщення та утримання ОСОБА_1 , з 09.06.2018 у державній установі «Білоцерківська виправна колонія № 35», набрало законної сили 29.01.2020 року.

У даному випадку, спірні правовідносини між сторонами виникли внаслідок винесення виконуючим обов`язки начальника державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» підполковником внутрішньої служби Добровольським В.М. постанови «Постанова про поміщення ув`язненого до карцеру» від 30.08.2019 року, на підставі ст. 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення», якою поміщено ув`язненого ОСОБА_1 до карцеру на 3 доби (далі по тексту - оскаржувана постанова).

Так, в оскаржуваній постанові вказано, що 29.08.2019 року, близько 14 год. 30 хв., при здійсненні начальником Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції майором внутрішньої служби Пеховським А.Ю. прийому з особистих питань ув`язнених в СІЗО державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35), а саме під час спілкування з ув`язненим ОСОБА_1 , останній створив конфліктну ситуацію та вчинив дрібне хуліганство, вступив в суперечку, вів себе агресивно, зухвало, образливо висловлювався в адресу майора внутрішньої служби ОСОБА_2 та погрожував йому. На попередження припинити протиправну поведінку ув`язнений не реагував, чим допустив порушення вимог Розділу 2 п. 2 Наказу МЮ №1769/5 від 14.06.2019 та п. 4 ст.10 Закону України «Про попереднє ув`язнення».

Відповідно з матеріалів наявних у справі, вбачається, що винесенню такого рішення суб`єкта владних повноважень слугували матеріали по факту порушення вимог режиму утримання ув`язненим ОСОБА_1 .

Зокрема, відповідно до наявного в матеріалах справи висновку в.о. начальника оперативного відділу державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» майора внутрішньої служби Баранова О.М. від 30.08.2019, по факту порушення вимог режиму утримання ув`язненим ОСОБА_1 29.08.2019, складеного за результатами засідання дисциплінарно-профілактичної комісії по розгляду матеріалів про порушення засудженими встановленого порядку відбування покарання, ув`язненими дотримання вимог режиму утримання в державній установі «Білоцерківська виправна колонія (№35)» від 30.08.2019 №96, вказано, що при здійсненні начальником Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції майором внутрішньої служби ОСОБА_2 прийому з особистих питань ув`язнених в дільниці СІЗО державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35), під час спілкування з ув`язненим Оніщенком, останній створив конфліктну ситуацію та вчинив дрібне хуліганство, а саме: вступив в суперечку, вів себе агресивно, зухвало, розпочав образливо висловлюватись на адресу майора внутрішньої служби ОСОБА_2 та погрожував йому, на попередження припинити протиправну поведінку не відреагував та продовжив поводити себе агресивно.

Також, ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з оскаржуваною постановою від 30.08.2019 року, про що співробітниками Державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» складено акт від 30.08.2019.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач та його адвокат наполягають на тому, що станом на 30.08.2019 року ОСОБА_1 не мав статусу засудженого, через апеляційне оскарження вироку Оболонського районного суду м. Києва від 07.04.2017 року по справі №756/16332/15, «повідомлення» про засідання дисциплінарної комісії та «заява» про відмову від адвоката, ґрунтується на ст. 135 КВК України, яка поширює свою дію саме на засуджених, а ОСОБА_1 , станом на 30.08.2019 року, мав статус ув`язненого, а не засудженого.

Отже, відповідно до доводів позивача та його адвоката, дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення в дисциплінарний ізолятор «карцер» було застосовано з порушенням норм діючого законодавства та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, вважають, що ОСОБА_1 взагалі неправомірно було переведено до Державної установи «Білоцерківська виправна колонія №35», зауважують, що відповідачем порушено порядок розгляду дисциплінарних матеріалів та притягнення до дисциплінарної відповідальності, не уповноваженою особою винесено спірну постанову від 30.08.2019 та неправомірно позбавлено побачення з рідними цього дня та права на отримання передачі цього дня.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неправомірно застосовано щодо ув`язненого ОСОБА_1 норми КВК, а саме: ст. 135 КВК, та не дотримано положення Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил №1769/5, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30.06.1993 № 3352-XII (далі - Закон № 3352-XII, в редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови), попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Порядок попереднього ув`язнення визначається цим Законом та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Метою попереднього ув`язнення є запобігання можливому ухиленню особи, взятої під варту, від органів досудового розслідування та суду, перешкоджанню кримінальному провадженню або зайняттю злочинною діяльністю, а також забезпечення виконання вироку та видачі особи (екстрадиції) або її транзитного перевезення (ст. 2 Закону № 3352-XII).

Підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом (ст. 3 Закону № 3352-XII).

Установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання (ч. 1 ст. 4 Закону № 3352-XII).

Згідно з абзацом третім пункту 4 глави 1 розділу І Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року № 2823/5 (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), на території виправної колонії мінімального із загальними умовами тримання та середнього рівнів безпеки можуть бути створені ізольовані дільниці слідчих ізоляторів.

Аналогічний зміст мав абзац третій пункту 4 глави 1 розділу І Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року № 2186/5, який втратив чинність 14 вересня 2018 року (наказ Міністерства юстиції № 2822/5 від 28 серпня 2018 року).

Наказом Державного департаменту України з виконання покарань від 30 грудня 2003 року № 280, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 17 січня 2004 року затверджено Положення про дільницю слідчого ізолятора на території виправної колонії (далі - Положення № 280, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктами 1.1., 1.2. Положення № 280 дільниця слідчого ізолятора на території виправної колонії мінімального із загальними умовами тримання та середнього рівнів безпеки, спеціалізованої туберкульозної лікарні (далі - дільниця) організовується і ліквідовується наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань (далі - Департамент) за поданням територіального органу управління Департаменту.

Відповідно до пункту 2.1. Положення № 280 порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та засуджених у дільниці визначаються Законом № 3352-XII, нормативно-правовими актами Департаменту, а також цим Положенням.

У дільниці тримаються особи, взяті під варту, та засуджені до покарання у виді позбавлення волі на певний строк, вироки щодо яких не набрали законної сили (абзац перший пункту 2.2. Положення № 280).

Пунктом 3.2. Положення № 280 визначено, що на осіб, які тримаються в дільниці, в повному обсязі поширюються права та обов`язки, що визначені Законом № 3352-XII, а також нормативно-правовими актами, що регламентують порядок і умови тримання осіб, узятих під варту, та засуджених.

Режим у дільниці, тобто порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та засуджених та нагляду за ними з метою забезпечення попереднього ув`язнення, встановлюється Законом № 3352-XII та нормативно-правовими актами Департаменту (пункт 5.1. Положення № 280).

Наказом Міністерства юстиції України від 15 лютого 2017 року № 406/5 затверджено Перелік найменувань органів, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів і навчальних закладів, що належать до сфери управління Державної кримінально-виконавчої служби України, до якого належить Білоцерківська виправна колонія (№35) - виправна колонія середнього рівня безпеки для чоловіків, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі, зі створеною на її території дільницею слідчого ізолятора.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 року по справі №320/695/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , в якому позивач оскаржував законність переведення та поміщення його 10.08.2017 до Державної установи «Білоцерківська виправна колонія №35» відмовлено, рішення суду першої інстанції набрало законної сили 29.01.2020.

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, в даній справі не підлягають дослідженню обставини встановлення правомірності переведення ОСОБА_1 10.08.2017 року до Державної установи «Білоцерківська виправна колонія №35», оскільки рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 у справі №320/695/19, яке набрало законної сили 29.01.2020 року.

Статтею 5 Закону № 3352-XII визначено, що забезпечення порядку тримання під вартою осіб у місцях попереднього ув`язнення покладається на адміністрацію місць попереднього ув`язнення, яка діє відповідно до цього Закону та інших актів законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону № 3352-XII особи, які перебувають у місцях попереднього ув`язнення, мають обов`язки і права, встановлені законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 7 Закону № 3352-XII режим у місцях попереднього ув`язнення, тобто порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та нагляду за ними з метою забезпечення попереднього ув`язнення, встановлюється цим Законом та іншими нормативними актами.

Основними вимогами режиму в місцях попереднього ув`язнення є ізоляція осіб, взятих під варту, постійний нагляд за ними і роздільне тримання їх у порядку, передбаченому статтею 8 цього Закону.

Згідно ч.ч. 2, 5 ст. 9 Закону № 3352-XII особи, взяті під варту, мають право на захист своїх прав та інтересів особисто або за допомогою захисника з моменту затримання або взяття під варту, а також на повідомлення під час взяття під варту підстав та мотивів взяття під варту, оскаржувати їх у суді, отримати в друкованому вигляді роз`яснення положень статей 28, 29, 55, 56, 59, 62 та 63 Конституції України, цієї статті та інших прав затриманих або взятих під варту, встановлених законом, у тому числі права здійснювати захист своїх прав та інтересів особисто або за допомогою захисника з моменту затримання або арешту (взяття під варту) особи, права відмовитися від надання будь-яких пояснень або свідчень до прибуття захисника; одержувати передачі або посилки та грошові перекази і передачі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 10 Закону № 3352-XII особи, взяті під варту, серед іншого зобов`язані додержуватися порядку, встановленого в місцях попереднього ув`язнення, і виконувати законні вимоги адміністрації бути ввічливими до працівників місця попереднього ув`язнення, а також поміж собою; не вступати в суперечки з представниками адміністрації, не принижувати їх гідність, не протидіяти виконанню ними своїх обов`язків.

Порядок і умови тримання у слідчих ізоляторах (далі - СІЗО) осіб, які тримаються під вартою, і окремих категорій засуджених до позбавлення волі врегульовано Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 №1769/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.06.2019 за №633/33604 (далі - Правила №1769/5, у редакції чинній станом на день виникнення спірних правовідносин).

Згідно п. 2 глави І розділу І Правил №1769/5 ці Правила обов`язкові для всіх СІЗО.

За визначенням вказаних пункту 3 глави 1 розділу І Правил №1769/5:

- адміністрація СІЗО це - начальник СІЗО, його заступники або особи, які виконують їх обов`язки;

- засуджені - особи, вперше засуджені до позбавлення волі за злочини невеликої або середньої тяжкості чи тяжкі злочини, які на підставі статті 89 КВК залишені у СІЗО для роботи з господарського обслуговування; особи, засуджені до обмеження волі, які на підставі статті 57 КВК підлягають направленню до місця відбування покарання; особи, засуджені до арешту, позбавлення волі, довічного позбавлення волі, вироки щодо яких набрали законної сили і які на підставі статті 87 КВК підлягають відправленню до установ виконання покарань; засуджені, вироки щодо яких набрали законної сили, які на підставі статті 90 КВК тимчасово залишені в СІЗО або переведені до СІЗО з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або виправної колонії; особи, вироки щодо яких набрали законної сили, які відповідно до статті 88 КВК переміщуються під вартою з однієї установи до іншої;

- ув`язнені - особи, які тримаються під вартою відповідно до вмотивованого рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесеного відповідно до Кримінального кодексу України та КПК, та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом; особи, щодо яких вироком суду передбачено тримання під вартою до набрання ним законної сили;

- дисциплінарний ізолятор - приміщення, призначене для тримання засуджених, до яких застосовано стягнення, передбачене статтями 132, 134 КВК;

- карцер - приміщення, призначене для тримання ув`язнених і засуджених, які злісно порушують вимоги режиму і до яких застосовано стягнення на підставі статті 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та статей 54, 132, 134 КВК.

Згідно пункту 4 глави 1 розділу І Правил №1769/5 діяльність адміністрації СІЗО ґрунтується на суворому дотриманні законності та визначається відповідно до положення про СІЗО. Обов`язки адміністрації та персоналу СІЗО визначено статтею 21 Закону України «Про попереднє ув`язнення».

Відповідно до пункту 5 глави 1 розділу І Правил №1769/5 тримання ув`язнених і засуджених, відповідно до завдань кримінального судочинства, здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, Європейських в`язничних правил, Мінімальних стандартних правил ООН щодо поводження з в`язнями (Правил Мандели), інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність. Усі ув`язнені (засуджені) повинні бути захищені від таких дій та жодні обставини не можуть бути виправданням для їх застосування.

Пунктами 1, 3, 4 глави 3 розділу І Правил №1769/5 визначено, що ув`язнені та засуджені, яких тримають у СІЗО, користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених законодавством України і встановлених вироком суду (для засуджених). Обмеження прав, які застосовуються до ув`язнених та засуджених, мають бути мінімально необхідними для досягнення обґрунтованих цілей. Такі обмеження не можуть застосовуватись, якщо для ефективного досягнення поставлених цілей існує менше альтернативне обмеження.

Забороняється будь-яка дискримінація, зокрема пряме або непряме обмеження прав ув`язнених (засуджених) залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД чи іншу хворобу, сімейного чи майнового стану, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання допомоги іншим ув`язненим або засудженим у захисті їхніх прав.

Ув`язнених тримають у СІЗО в порядку, передбаченому цими Правилами та Законом України «Про попереднє ув`язнення».

Відповідно до п. 3 глави 4 розділу І Правил №1769/5 ув`язненим і засудженим забороняється, зокрема, порушувати правила поведінки та правила тримання під вартою; вживати у присутності адміністрації СІЗО, персоналу СІЗО та інших осіб, які відвідують СІЗО, нецензурні та жаргонні слова.

Таким чином, за аналізом наведених вище норм вбачається, що ув`язнені та засуджені під час перебування у СІЗО, місцях тримання під вартою, зобов`язані суворо дотримуватись правил поведінки, встановленого у відповідній установі режиму та правил щодо тримання під вартою, що розповсюджуються на усіх суб`єктів режиму без винятку, визначені відповідні права та обов`язки для працівників СІЗО, дотримання останніми визначених норм Закону № 3352-XII та Правила №1769/5.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, вона винесена відповідачем на підставі ст. 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення».

Зокрема, ч. ч. 2, 4-6 ст. 15 вказаного Закону № 3352-XII передбачає, що особи, взяті під варту, які злісно порушують вимоги режиму, за мотивованою постановою начальника місця попереднього ув`язнення можуть бути поміщені до карцеру на строк до десяти діб, а неповнолітні - на строк до п`яти діб. Поміщення до карцеру не повинно поєднуватися з погіршенням встановлених норм харчування.

Застосовувані до взятих під варту заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини. Не допускається застосування заходів, що навмисно завдають особам, яких тримають під вартою, фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Стягнення може бути накладено у строк, що не перевищує десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її завершення, але не пізніш як через шість місяців з дня вчинення проступку.

Накладене стягнення виконується негайно або не пізніше одного місяця з дня його винесення.

Відповідно пунктами 6.1, 6.4, 6.5, 6.7-6.9 глави 6 розділу VIII Правил №1769/5 (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови) встановлено, що порядок застосування заходів заохочення і стягнення до ув`язнених та засуджених визначається статтями 14, 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та статтями 54, 67-69, 130-135 КВК.

Правом застосовувати в повному обсязі заходи заохочення і стягнення до ув`язнених та засуджених (за винятком переведення засуджених до приміщення камерного типу (одиночної камери)) користується начальник СІЗО або особа, яка виконує його обов`язки.

Перед накладенням стягнення питання про доцільність застосування стягнення до ув`язнених та засуджених вирішується на засіданні дисциплінарної комісії СІЗО, яка діє на постійній основі. Засідання дисциплінарної комісії є повноважним, якщо на ньому присутні більше половини її членів.

До складу дисциплінарної комісії входять начальник СІЗО, його перший заступник, заступники, а також начальники служб СІЗО, які за своїми посадовими обов`язками безпосередньо спілкуються з ув`язненими та засудженими. Очолює дисциплінарну комісію начальник СІЗО або особа, яка виконує його обов`язки.

На засідання дисциплінарної комісії запрошуються й інші особи, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності. Члени спостережних комісій на відповідній території мають право бути присутніми на засіданні дисциплінарної комісії та мають право дорадчого голосу.

Ув`язнений чи засуджений має бути письмово повідомлений про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення. За письмовою заявою ув`язненого чи засудженого цей термін може бути продовжено, але не більш як на дві доби.

Ув`язнений чи засуджений під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії має право користуватися послугами захисника, адвоката або іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, за власним вибором, який представлятиме його інтереси під час засідання комісії. Якщо ув`язнений або засуджений не має доступу до цих осіб, адміністрація СІЗО зобов`язана надати йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги.

Ув`язнений і засуджений та/або їх представники мають право:

- отримати інформацію про притягнення до відповідальності, у тому числі документи, що стосуються справи, не пізніш як за одну добу до початку засідання дисциплінарної комісії;

- бути присутніми на засіданні дисциплінарної комісії під час розгляду питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності;

- ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати копії з них;

- надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному та письмовому вигляді, надавати докази;

- подавати клопотання не пізніш як за двадцять чотири години до визначеного часу засідання про залучення до засідання дисциплінарної комісії осіб, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності.

Начальник СІЗО має право помістити ув`язненого чи засудженого до карцеру чи дисциплінарного ізолятора строком до однієї доби до прийняття рішення про застосування стягнення у разі порушень режиму тримання, якими є перебування у стані алкогольного або наркотичного сп`яніння, участь у конфліктній ситуації, бійці, масових заворушеннях або інших діях, що створюють серйозну загрозу порядку в СІЗО. Ув`язнений або засуджений може оскаржити накладене на нього стягнення до органу виконання покарань вищого рівня, прокурору чи суду, однак подання скарги не зупиняє виконання стягнення. Посадова особа, якою накладено стягнення, за наявності для того підстав може його скасувати або замінити іншим, більш м`яким, стягненням. Вища посадова особа може скасувати стягнення в разі, якщо посадова особа, якою накладено стягнення, перевищила свої повноваження або стягнення було накладено нею за відсутності порушення з боку ув`язненого чи засудженого.

Ув`язненому чи засудженому протягом трьох робочих днів видається копія рішення про застосування до нього стягнення із зазначенням можливості та порядку його оскарження.

Про заохочення і стягнення начальник СІЗО виносить постанову про заохочення (додаток 28) і постанову про накладення дисциплінарного стягнення (додаток 29).

Про виявлене порушення вимог режиму посадова особа СІЗО складає вмотивований рапорт, який подає на розгляд адміністрації СІЗО. Облік таких рапортів здійснюється у журналі обліку рапортів про порушення ув`язненими і засудженими встановленого режиму тримання (додаток 30), що зберігається у черговій частині СІЗО.

Під час призначення заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка ув`язненого чи засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення щодо суті проступку. Заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини. Не допускається застосування стягнень, що завдають ув`язненим та засудженим фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Стягнення може бути накладено у строк, що не перевищує десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, - з дня її завершення, але не пізніше ніж через шість місяців з дня вчинення проступку. Накладене стягнення виконується негайно або не пізніше одного місяця з дня його винесення.

Таким чином, перед винесенням суб`єктом владних повноважень рішення щодо застосування відносно ув`язненого заходу дисциплінарного стягнення, зокрема, у вигляді ув`язнення із поміщенням до карцеру, має бути проведено засідання належної дисциплінарної комісії у присутності особи, до якої застосовується захід впливу, на вимогу останнього також за участю захисника, із заслуховуванням пояснень від усіх учасників заходу із перевіркою документів та наданням останнім належної правової оцінки; про таке засідання ув`язнений має бути письмово попереджений не менше як за добу, роз`яснено право на захист; рішення про застосування стягнення має бути вручено ув`язненому протягом трьох робочих днів із зазначенням можливості та порядку його оскарження.

Як зазначає позивач та його адвокат заходи дисциплінарного стягнення у вигляді поміщення ув`язненого до карцеру були застосовані із порушенням порядку розгляду матеріалів щодо обставин подій 29.08.2019, без урахування статусу ОСОБА_1 саме як «ув`язненого», а не «засудженого», по - друге документи, пред`явлені позивачу містили посилання на норми ст. 135 КВК України, які розповсюджувались саме на засуджених, а не на ув`язнених.

У свою чергу, відповідач наполягає на дотриманні норм Закону та Правил щодо ув`язненого ОСОБА_1 , та зокрема у запереченнях від відповідача про дотримання Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил №1769/5, додано також те, що допущена описка в «повідомленні» та «заяві» щодо застосування «ст. 135 КВК» не впливає та не порушує права ОСОБА_1 як ув`язненого.

Разом з тим, з постанови від 29.08.2019 року про попереднє ув`язнення поміщення до карцеру ОСОБА_1 на одну добу до 15:00 год. 30.08.2019 року, вбачається поміщення позивача до карцеру через події, що стались під час проведення 29.08.2019 прийому з особистих питань ув`язнених в дільниці СІЗО державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35), де в ході спілкування з ув`язненим, останній створив конфліктну ситуацію та вчинив дрібне хуліганство, а саме вступив в суперечку, вів себе агресивно, зухвало, розпочав образливо висловлюватись на адресу посадової особи адміністрації, на відповідні попередження ув`язнений не відреагував та продовжив поводити себе агресивно, зухвало, образливо висловлювався на адресу начальника управління, що принижувало його честь та гідність.

З оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 своїми діями порушив вимоги Розділу 2 п. 2 Наказу МЮ №1769/5 від 14.06.2019 та ст.10 п. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення», вчинив дрібне хуліганство, що є злісним порушенням правил внутрішнього розпорядку СІЗО.

Згідно норм чинного законодавства (на момент виникнення спірних правовідносин) вбачається, що згідно глави 6 розділу VIII Правил №1769/5 ув`язнений має бути письмово повідомлений про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення, під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії має право користуватися послугами захисника, адвоката або іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, за власним вибором, який представлятиме його інтереси під час засідання комісії, також, зокрема, отримати інформацію про притягнення до відповідальності, у тому числі документи, що стосуються справи, не пізніш як за одну добу до початку засідання дисциплінарної комісії; ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати копії з них; надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному та письмовому вигляді, надавати докази; подавати клопотання не пізніш як за двадцять чотири години до визначеного часу засідання про залучення до засідання дисциплінарної комісії осіб, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що наявні у справі повідомлення від 29.08.2019 про місце і час засідання дисциплінарної комісії, позивачу роз`яснювалися положення статті 63 Конституції України та заява, в якій міститься текст із вказівкою на відмову від послуг адвоката складені відповідачем із застосуванням норм КВК України, а саме ч. 5 ст. 135 КВК України, права на користування послугами адвоката або фахівця в галузі права за власним вибором під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, та останні містять в собі невідповідність норм діючого законодавства щодо дотримання Правил №1769/5 та Закону України «Про попереднє ув`язнення» в розрізі дотримання процедури розгляду притягнення до дисциплінарної відповідальності ув`язненого дисциплінарною комісією.

Виходячи з аналізу норм законодавства, яке регулює особливості тримання під вартою осіб у місцях попереднього ув`язнення, ув`язнені, зокрема особи щодо яких вироком суду передбачено тримання під вартою до набрання ним законної сили, тримаються у СІЗО в порядку, передбаченому Законом № 3352-XII та Правилами № 1769/5 та вони мають обов`язки і права, встановлені законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, ув`язнені зобов`язані додержувати порядку (режиму), встановленого в місцях попереднього ув`язнення.

Разом з тим, коли ув`язненими вчинено порушення вимог режиму, адміністрація місця попереднього ув`язнення може застосовувати до них заходи стягнення, визначені ст. 15 Закону № 3352-XII, яка передбачає можливість поміщення до карцеру за злісне порушення вимог режиму на підставі вмотивованої постановою начальника місця попереднього ув`язнення.

Як наслідок, процедура притягнення ув`язнених до дисциплінарної відповідальності, окрім ст. 15 Закону № 3352-XII, визначена приписами досліджених вище Правил № 1769/5, та варто відмітити, що у окремих випадках у місцях попереднього ув`язнення - СІЗО можуть триматися засуджені особи та, таких осіб тримають у СІЗО відповідно до Правил № 1769/5 та вимог КВК України.

Відповідно, наявна у пункту 1 глави 6 розділу VIII Правил № 1769/5 бланкетна (відсилочна) норма щодо застосування статей 54, 67-69, 130-135 КВК України стосується саме визначення порядку застосування заходів заохочення і стягнення щодо засуджених, у зв`язку з чим визначена КВК України процедура застосування заходів стягнення не поширює свою дію на ув`язнених.

Подібні правові висновки знайшли своє підтвердження в постанові Верховного Суду від 02.12.2021 року під час перегляду судових рішень в даній справі.

Згідно п. 5 глави 3 розділу І Правил № 1769/5 вбачається, що до засуджених, яких на підставі статті 89 КВК залишено у СІЗО для роботи з господарського обслуговування, тримають відповідно до цих Правил, вони користуються правами та мають обов`язки, визначені КВК.

Пунктом 6 глави 3 розділу І Правил № 1769/5 визначено, що осіб, засуджених до обмеження волі, які на підставі статті 57 КВК підлягають направленню до місця відбування покарання, осіб, засуджених до арешту, позбавлення волі, довічного позбавлення волі, вироки щодо яких набрали законної сили і які на підставі статті 87 КВК підлягають відправленню до установ виконання покарань, тримають відповідно до вимог КВК та цих Правил.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що порядок застосування стягнень для засуджених визначений статтями 14, 15 Закону № 3352-XII та статтями 54, 67-69, 130-135 КВК (глава 6 розділу VIII Правил № 1769/5).

Крім того, ув`язнені та засуджені, які злісно порушують вимоги режиму, можуть бути поміщені до карцеру чи дисциплінарного ізолятора, переведені до приміщення камерного типу (одиночної камери) на строки, передбачені статтею 15 Закону № 3352-XII та статтями 54, 68, 132 КВК (абзац перший пункту 1 глави 7 розділу VIII Правил № 1769/5).

За змістом пункту 2 глави 7 розділу VIII Правил № 1769/5 злісним порушенням режиму тримання є, серед іншого, вчинення дрібного хуліганства.

Так, дрібне хуліганство - вживання ув`язненими або засудженими нецензурної лайки у присутності інших ув`язнених і засуджених, адміністрації СІЗО, персоналу СІЗО та осіб, які відвідують СІЗО, образливе чіпляння до них, а також інші подібні дії, що порушують вимоги режиму тримання, встановлені законодавством обов`язки громадян та посягають на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Згідно з пунктом 3 глави 7 розділу VIII Правил № 1769/5 постанови про поміщення ув`язненого або засудженого до карцеру чи дисциплінарного ізолятора, а також про переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери) начальник СІЗО або особа, яка виконує його обов`язки, оголошує ув`язненому або засудженому під його особистий підпис.

У разі відмови ув`язненого чи засудженого поставити особистий підпис начальник СІЗО або особа, яка виконує його обов`язки, робить на постанові відповідну відмітку.

Перед поміщенням ув`язненого або засудженого до карцеру чи дисциплінарного ізолятора, переведенням до приміщення камерного типу (одиночної камери) персонал СІЗО повідомляє про це медичного працівника. Письмовий висновок медичного працівника щодо неможливості тримання ув`язненого або засудженого в карцері чи дисциплінарному ізоляторі, приміщенні камерного типу (одиночній камері) підлягає негайному виконанню персоналом СІЗО (абзаци перший, другий пункту 5 глави 7 розділу VIII Правил № 1769/5).

У даному випадку, в матеріалах справи міститься відповідний медичний висновок №3101 (Том 1. а.с.85)

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що відповідачем неправомірно застосовано до ув`язненого ОСОБА_1 норми КВК, а саме ст. 135 КВК, на етапі підготовки до розгляду дисциплінарною комісією матеріалів складених 29.08.2019 року щодо обставин вчиненого позивачем дрібного хуліганства, допущення злісного порушенням правил внутрішнього розпорядку СІЗО та в ході досліджених судом наявних у справі матеріалів та доданих до неї письмових доказів відповідачем, судом не встановлено дотримання суб`єктом владних повноважень положень Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил №1769/5 від 14.06.2019 року.

Також, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, відповідно до норм адміністративного судочинства, не надано доказів забезпечення ОСОБА_1 права:

- знати свої права як ув`язненого;

- мати право на адвоката, спілкування з ним, присутності останнього на засіданні дисциплінарної комісії;

- право доступу до літератури, а саме юридичної задля підготовки до захисту прав та інтересів;

- надавати пояснення щодо обставин дисциплінарної справи;

- на отримання копії постанови за наслідками розгляду дисциплінарного провадження із роз`яснення права та порядку оскарження постанови.

Не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції пояснення відповідача щодо допущеної в «повідомленні» та «заяві» описки щодо зазначення в даних документах «ст. 135 КВК», оскільки в даній справі процедурні документи мають стосуватись та складатись по відношенню ОСОБА_1 як ув`язненого, а не як засудженого, а тому вказані правові нори не можуть бути опискою.

Також, з наданого протоколу № 96 від 30.08.2019 року засідання дисциплінарно-профілактичної комісії по розгляду матеріалів про порушення засудженими встановленого поряду відбування покарання, ув`язненими дотримання вимог режиму утримання в державній установі «Білоцерківська виправна колонія (№35)» вбачається, що відповідач не забезпечив ОСОБА_1 правом на захист, дачу пояснень, висловлювання своїх доводів та заперечень, як і не встановлено дослідження та перевірка комісією усіх обставин, які слугували порушенню дисциплінарного провадження.

Так, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що недотримання відповідачем положень Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил №1769/5 від 14.06.2019 року, під час розгляду матеріалів дисциплінарного провадження порушеного відносно позивача, є самостійною та достатньою підставою для визнання протиправною оскаржуваної постанови «Постанова про поміщення ув`язненого до карцеру» від 30.08.2019 року та як наслідок її скасування.

Враховуючи вищевикладені правові норми та обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та скасування оскаржуваної постанови.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дослідивши обставини справи та доводи сторін, що відповідач, діяв поза межами повноважень та у спосіб, що визначених Конституцією та законами України, необґрунтовано та незаконно.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Білоцерківська виправна колонія №35» - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 10.04.2023 року