Справа № 755/12787/22
Суддя: Яровенко Н. О.
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Богуш М.К.

представників віповідача Мельник М.М.,Хоржевського Д.Е.

розглянувши у порядку спрощеного провадження з викликом сторін у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної Служби у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної Служби у м. Києві та Київській області від 01 серпня 2022 року № 636 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що 11 червня 2021 року громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 було видано посвідку на тимчасове проживання в Україні на підставі возз`єднаня з сім`єю - дружиною ОСОБА_3 , яка є громадянкою України. Строк дії посвідки встановлено до 03 червня 2022 року, однак, у зв`язку з запровадженням воєнного стану, територіальні органи ДМС України не приймали документи для здійснення обміну (продовження) посвідок, у зв`язку з чим, позивач позбавлений був можливості подати відповідні документи відповідачу.

Позивач зазначає, що на нього не поширюються обмеження постанови Кабінету Міністрів України від 1 листопада 2022 р. № 1232 та він, керуючись вказаною постановою був вправі протягом 30 днів з дня набрання чинності постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 р. до дня набрання чинності цією постановою.

18 листопада 2022 року позивач із дружиною вкотре з`явилися до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області для подання документів на обмін посвідки, та під час подання документів дізнався про те, що відносно нього було прийнято рішення про примусове повернення до походження, про що, за твердженням інспектора відповідача, міститься відмітка у паспорті.

Втім, позивач такого рішення не отримував, та не був обізнаний із його існуванням, оскільки 01 серпня 2022 року щодо нього лише було складено протокол про адміністративне правопорушення та постанова про накладання адміністративного стягнення, для оформлення яких позивач надавав відповідачу свій паспорт та код, однак інші рішення йому не вручалися, не надавалися на ознайомлення, не надсилалися.

18 листопада 2022 року було направлено адвокатський запит на адресу відповідача, втім відповідь про те чи таке рішення приймалося та прохання про надання копії цього документа, досі не надійшла.

Позивач стверджує, що оскаржуване ним рішення відповідача є незаконним, протиправним та підлягає скасуванню, оскільки він перебував на території України на законних підставах, на підставі посвідки, строк дії якої на момент запровадження воєнного стану ще не закінчився. Крім того, позивач прибув до України з метою возз`єднання сім`ї, що відповідає вимогам частини 15 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Крім того, позивач зазначає, що його батьки та рідний брат є громадянами України, позивач народився та навчався в Україні, однак через життєві обставини виїхав на проживання до Російської Федерації, набув громадянство, проте вже понад 10 років проживає в Україні та має тісні сімейні і родинні зв`язки з її громадянами.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду.

Представник позивача Богуш М.К. та ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному у позові, просили суд позов задовольнити.

Відповідач ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відзив на позов не подав, в судовому засіданні представник відповідача з приводу задоволення позову заперечував.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 01 серпня 2022 року головним спеціалістом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київські області Чуйко В.М. відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення, відповідно до якого 01 серпня 2022 року за адресою: м. Київ, вул. Святошинська, 2А виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме проживає за документами, термін дії яких закінчився. Місце скоєння правопорушення: АДРЕСА_1 . В протоколі зазначено, що ОСОБА_1 роз`яснено зміст статті 63 Конституції України, статті 268 КУпАП та право користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження, що підтверджено його підписом. Крім того, в протоколі зазначено, що зміст протоколу є зрозумілим, перекладач не потрібен, зазначено підпис ОСОБА_1 та особисті дані.

Крім того, 01 серпня 2022 року відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області Петровим Д.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100,00 грн.

Також 01 серпня 2022 року головним спеціалістом відділу протидії нелегальній міграції, управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Чуйко В.М. прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язано його покинути територію України у термін до 11 серпня 2022 року.

Зі змісту вказаного рішення убачається, що 01 серпня 2022 року співробітниками УМП ГУНП у Київській області виявлений громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , який порушив Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, ствердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322, а саме: проживання за документами, термін дії яких закінчився.

В ході опитування громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пояснив, що прибув в Україну 15 травня 2021 року через ПП «Сеньківка» до дружини - громадянки України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шлюб з якою зареєстровано 19 грудня 2019 року.

У паспорті позивача заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області поставлено відмітку про прийняте рішення № 636 про примусове повернення від 01.08.2022 року, встановлено строк для виїзду 10 діб, зобов`язаний залишити територію України до 11.08.2022 року.

Обґрунтовуючи рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , відповідач посилається зокрема на те, що останнім порушені вимоги статей 4, 9, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також міжнародними нормами.

Згідно із частиною першою, третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно із пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 (далі - Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території : 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи вразі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90днів протягом 180днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Частинами першою, другою статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Відповідно до частин другої, третьої статті 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій. Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Згідно із частинами першою, третьою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України),з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: - дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; - дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; - якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що чинним законодавством визначено вичерпний перелік підстав, за яких приймається рішення про примусове повернення іноземців за межі України.

Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання врегульований спеціальним нормативно-правовим актом - Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 (далі - Порядок №321).

Згідно пункту 1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до вимог пунктів 16 та 17 Порядку №321 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства. Документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування/проживання в Україні.

Згідно ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Тобто, іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати законність свого перебування на території України.

Законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, підтверджується, у тому числі наданим візою дозволом в межах строку дії візи; посвідкою на тимчасове проживання; довідкою, що підтверджує факт звернення за становленням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту; дозволом на імміграцію.

Не дотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.

Таким чином, підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності є перебування іноземця на території України з порушенням чинного законодавства, у тому числі, за відсутності паспортного документа та документа, що дозволяє тимчасове перебування на території України, законних джерел існування тощо.

Виключенням щодо можливості примусового повернення іноземця до країни громадянської належності є наявність обставин, що свідчать про загрозу його життю або свободі за віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або за політичних переконань, загроза у жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводження чи покарання тощо у разі повернення до країни походження.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в місті Житомир, його мати була громадянкою України та померла на території України, про що свідчить свідоцтво про її смерть.

Згідно паспортних даних та свідоцтва про народження брат позивача - ОСОБА_6 є громадянином України та постійно проживає на території України.

Згідно копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та громадянка України ОСОБА_3 19 грудня 2019 року уклали шлюб, який зареєстрований Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2592.

З довідки про реєстрацію місця проживання особи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 07 серпня 2020 року по теперішній час.

Позивач документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 строком дії від 11 червня 2021 до 03 червня 2022 (орган що видав 2301).

Після закінчення дозволеного строку перебування не виїхав з України. Після закінчення строку дії посвідки, у зв`язку з воєнним станом, територіальні органи ДМС України документи для обміну посвідок або продовження не приймали, що фактично не заперечує представник відповідача в судовому засіданні.

За порушення правил перебування іноземних громадян на території України громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 203 КУпАП.

З відритих джерел позивач дізнався, що міграційна служба України призупинила розгляд документів від росіян, проводиться повний аудит підстав для видачі посвідок на проживання.

Крім того, 15.04.2022 року на офіційному порталі Державна міграційна служба України повідомила, що нею проінформовані відповідні служба та міністерства про те, що громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, які знаходяться на території України на законних підставах, на період воєнного стану повинні мати при собі документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство. Такими документами, зокрема є посвідка на постійне або тимчасове проживання. Так, документи мають певний строк дії. Однак ми розуміємо, що на період дії воєнного стану у Громадян України, іноземців та осіб без громадянства обмежено можливість обміну документів, які посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус і т.д. Відтак, було запропоновано, що до відповідного нормативного врегулювання або відновлення роботи ДМС у повному обсязі, під час перевірки документів для посвідчення особи, підтвердження громадянства України чи спеціального статусу, вказані особи можуть пред`являти документи, строк дії яких закінчився. Зазначені документи у період запровадженого в Україні воєнного стану є такими, що дійсно посвідчують особу, підтверджують громадянство чи спеціальний статус, та є чинними на території України.

Судом встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 з 19 грудня 2019 року.

Отже встановлені обставини свідчать, що громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 не було допущено порушень вимог статей 4, 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки останній прибув в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особою, зазначеною у частині четвертій статті четвертої вказаного Закону, та отримав посвідку на тимчасове проживання та вважається таким, який на законних підставах перебуває на території України.

Щодо наявності порушень з боку громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 вимог статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які встановлені на думку відповідача, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється, у тому числі, іноземців, які постійно проживають на території України, - за паспортним документом та посвідкою на постійне проживання; іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання; іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з особами, зазначеними у частинах другій - дванадцятій статті 4 цього Закону

Особи, зазначені у частині п`ятій статті 16 цього Закону, можуть в`їжджати в Україну та виїжджати з України за паспортними документами та акредитаційними картками.

З матеріалами справи убачається, що громадянин РФ ОСОБА_1 востаннє прибув на територію України 15 травня 2021 року за паспортом громадянина Російської Федерації та посвідкою на тимчасове проживання зі строком дії до 03 червня 2022 року, тобто не порушив вимог статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Разом з тим, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан строком на 30 діб; Указом Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 26 березня 2022 року строком на 30 діб; Указом Президента України № 259/2022 від 18 квітня 2022 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 25 квітня 2022 року строком на 30 діб; Указом Президента України № 341/2022 від 17 травня 2022 року, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05:30 години 25 травня 2022 року строком на 90 діб до 23 серпня 2022 року; Указом Президента України № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05:30 години 23 серпня 2022 року строком на 90 діб; Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 року продовжено строк воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 року строком на 90 діб; Указом Президента України № 58/2023 від 06.02.2023 року продовжено строк воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19.02.2023 року строком на 90 діб.

Частинами першою третьою статті 17 Закону визначено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України. У продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.

Відповідно до частини 8 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині двадцятій статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», не можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, яка вчинила акт агресії проти України, або в країну, яка не визнає територіальну цілісність та суверенітет України або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Про територіальну цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262.

Судом встановлено, що позивач, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 за кровним спорідненням по лінії матері є українцем, оскільки його мати, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка села Краснопіль Чуднівського району Житомирської області. Також, позивач має намір отримати громадянство України, стверджує, що не підтримує збройну агресію Російської Федерації проти України, на законних підставах проживає на території України протягом останніх 10 років, готовий подати декларацію про відмову від громадянства Російської Федерації.

В свою чергу слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України №1232 від 01 листопада 2022 року «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» передбачено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам Російської Федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей: розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

У разі звернення громадянина Російської Федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Вказане свідчить про те, що порушення громадянами Російської Федерації Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлено зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру.

Суд звертає увагу, що пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України №1232 від 01 листопада 2022 року передбачено, що зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються на: осіб, що мають законні підстави для оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, передбачені пунктами 4, 6 та 9 частини другої та пунктами 1, 2 та 4 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Згідно пунктів 1, 2 та 4 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; особам, імміграція яких становить державний інтерес для України.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З огляду на вказане, позивач підпадає під виключення, що зазначені у пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану», оскільки мав діючу посвідку на тимчасове проживання на території України, строк дії якої закінчився 03.06.2022, тобто у період воєнного стану, та перебуває у шлюбі з громадянкою України понад 2 роки.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року по справі «Боррехаб проти Нідерландів», яке в силу положень частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції.

Позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Так, відповідно до положень статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, слід зазначити, що пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» установлено, що до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів Державної міграційної служби України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину. Оформлення документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, у період дії карантину здійснюється за місцем звернення особи.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236 установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 квітня 2023 року на території України карантин.

Як вбачається з матеріалів справи оскаржуване рішення прийнято відповідачем в період дії карантину.

Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, зокрема доводів позивача, що порушення ним Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлено непереборними обставинами, а неможливість продовження строку його перебування на території України після 03.06.2022 року обумовлена зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру.

Статтею 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом пункту 1 частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи усі вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем під час прийняття оспорюваного рішення не дотримано вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», не з`ясовано усі дійсні обставини, не наведено належних обґрунтувань під час прийняття рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, оспорюване рішення прийнято без дотримання принципу обґрунтованості та пропорційності свого рішення.

На підставі викладеного, суд вважає, що позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 26 Конституції України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», статтями 77, 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної Служби у м. Києві та Київській області від 01 серпня 2022 року № 636 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О.Яровенко