Справа № 280/11292/21
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2023-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 квітня 2023 року м. Дніпросправа № 280/11292/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

секретар судового засідання Соловей Л.О.

за участі представника відповідача Запорожської Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року (суддя Бойченко Ю.П., повне судове рішення складено 01 листопада 2022 року) в справі № 280/11292/21 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 8460 гривень 89 копійок; зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 8460 гривень 89 копійок; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі 393 грн. 53 копійки за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 13 жовтня 2021 року по день фактичного розрахунку.

Позивачем 26 січня 2022 року подана заява про уточнення позовних вимог, яка прийнята ухвалою суду першої інстанції від 08 лютого 2022 року, в якій позивач просив визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати йому вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 8462 гривень 60 копійок; зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 8462 гривень 60 копійок; зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі 393 грн. 53 копійки за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 14 жовтня 2021 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку; зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 8 462 гривні 40 коп.; стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 жовтня 2021 року по 01 листопада 2022 року включно у сумі 8459 гривень 68 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 2 000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що позивач наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 13 жовтня 2021 року № 1413к з урахуванням змін, внесених наказом від 18 січня 2022 року № 29к, звільнений з посади прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформування органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ з 13 жовтня 2021 року у зв`язку з неподанням прокурором заяви про переведення до окружної прокуратури та про намір пройти атестацію. Позивачу не виплачена вихідна допомога.

Звертає увагу, що спочатку позивачем подана заява про проходження атестації та переведення до окружної прокуратури, яка в подальшому заява була відкликана. Протоколом засідання 14 кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 04 лютого 2021 року № 1 зі змінами, внесеними протоколом 11 від 14 серпня 2021 року, позивача визнано таким, що не подав заяву про переведення до окружної прокуратури.

Ані спеціальними законами, які регулюють спірні питання, ані КЗпП не передбачена виплата вихідної допомоги при звільненні прокурора у зв`язку з неподанням ним заяви про переведення до окружної прокуратури та намір пройти атестацію.

Також вважає безпідставним застосування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, зазначених у рішенні, позаяк правовідносини, які розглядались Верховним Судом, є відмінними від правовідносин, спірних в цій справі.

Тому вважає, що відсутні підстави для виплати вихідної допомоги.

На думку апелянта, є передчасними висновки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві на апеляційну скаргу просив розглянути справу за його відсутністю, у зв`язку з чим суд визнав за можливе здійснити апеляційний перегляд справи за відсутності позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 2002 року проходив службу в органах прокуратури.

Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 13 жовтня 2021 року №1413к позивача звільнено з посади прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури на підставі пп. 2 пункту 19 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX з 13 жовтня 2021 року.

Встановивши, що частиною п`ятою статті 51 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України, проте до такого виключного переліку не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, суд першої інстанції вважав, що не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Застосувавши правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 18 лютого 2021 року у справі № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі № 420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі № 320/2449/20, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 09 липня 2021 року у справі № 160/4745/20, від 22 липня 2021 року у справі № 300/2000/20, від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки його звільнено на підставі підпункту другого пункту 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції вказав, що відповідачем вчинено триваюче правопорушення щодо не здійснення остаточного та повного розрахунку з позивачем в частині невиплати вихідної допомоги при звільненні, а тому у позивача наявне право на застосування положень ст. 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Оскільки судовим рішення не може вирішуватися спір на майбутнє, то при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції виходив з часових рамок з 14 жовтня 2021 року (дня, наступного за днем звільнення позивача) по 01 листопада 2022 року включно (день ухвалення даного судового рішення), тобто період затримки в даному випадку складає 269 робочих днів.

Судом першої інстанції, враховуючи вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 105 878,40 грн., виходячи із розрахунку 393,60 грн. х 269 робочих днів.

Разом із тим, застосувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, та враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд першої інстанції вважав за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 8 459,68 грн.

При цьому обчислюючи вказану суму, суд першої інстанції виходив із того, що належна позивачу до виплати вихідна допомога у розмірі 8462,40 грн. складає 7,99% від визначеного вище середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 105 878,40 грн., тому стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 жовтня 2021 року по 01 листопада 2022 року включно у сумі 8 459,68 грн. (105878,40 грн. х 7,99%).

Також суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, зазначивши, що саме стягнення зазначеної суми забезпечить ефективне відновлення прав позивача.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури.

Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 13 жовтня 2021 року № 1413к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» з 13 жовтня 2021 року.

Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 18 січня 2022 року № 29к внесено зміни до наказу керівника Запорізької обласної прокуратури від 13 жовтня 2021 року № 1413к щодо звільнення з посади прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_2 , а саме цифри та слова «підпункту 2 пункту 19» замінено на слова та цифри «підпункту 1 пункту 19» (а.с. 114).

В день звільнення з позивачем проведено розрахунок та видано трудову книжку. Вихідна допомога в день звільнення позивачу не виплачена.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання права особи, звільненої з органів прокуратури, на виплату вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП, а також питання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі Закон № 1697-VII), відповідно до частини третьої статті 16 якого прокурор може бути звільнений лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом дев`ятим частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Виплата вихідної допомоги при звільненні з підстав, передбачених статтями 36, 38-41 КЗпП, встановлена статтею 44 КЗпП України, відповідно до якої при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Як зазначалось вище, позивач звільнений з посади прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі Закон № 113-ІХ) установлено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав, зокрема, неподання прокурором чи слідчим органів прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Законом № 113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту:

«Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Крім того, відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Таким чином, зміст приведених правових норм вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України щодо звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16, від 04 жовтня 2018 року у справі № 809/69/16.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом № 113-ІХ внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом № 113-ІХ до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20 та інших.

Крім того, Верховний Суд у постановах від 08 жовтня 2019 року (справа №823/263/16) та від 17 жовтня 2019 року (справа № 823/276/16) зробив висновок, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від наявності наказу прокуратури (щодо зміни формулювання причини і підстави звільнення з «пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII» на «пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України») відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом при вирішенні спірних в цій справі правовідносин враховуються приведені висновки Верховного Суду.

Підстав для не застосування висновків Верховного Суду судом не встановлено.

Доводи апелянта стосовно неврахування судом першої інстанції, що позивач звільнений на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, тому є безпідставним застосування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, зазначених у рішенні, позаяк правовідносини є відмінними, суд визнає необґрунтованими.

Так, позивач звільнений з посади в органах прокуратури з підстави не подання у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Суд звертає увагу, що законодавець пов`язував подання прокурором заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію саме з проведенням реформування органів прокуратури та призначення на посади в обласних та окружних прокуратурах після проведення атестації.

Тобто неподання такої заяви прокурором тягне за собою звільнення прокурора з посади через ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду.

Відтак, в контексті спірних правовідносин такі підстави звільнення розцінюється судом як умову для виплати позивачу вихідної допомоги.

Крім того, суд вкотре вказує, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Стосовно позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає, що апелянтом в апеляційній скарзі не спростовано висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для такого виду відповідальності роботодавця, а тільки зазначено про передчасність позовних вимог.

Суд визнає приведені доводи необґрунтованими.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, вихідна допомога, на яку мав право позивач при звільненні, повинна бути виплачена у день звільнення. Факт не виплати такої суми в установлений строк є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

В цій справі позивач звільнений з органів прокуратури з 13 жовтня 2021 року.

На час вирішення спору позивачу не виплачена вихідна допомога, відповідачем не проведено розрахунок з позивачем у зв`язку зі звільненням.

Тобто, у будь-якому випадку повний розрахунок з позивачем буде проведено відповідачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Відповідно, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд погоджує висновок суду першої інстанції про необхідність визначення середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, за період з 14 жовтня 2021 року по 01 листопада 2022 року включно у сумі 8 459,68 грн.

При цьому вирішення таким чином позовних вимог не може вважатися передчасним, адже доведеність факту нездійснення роботодавцем з позивачем повного розрахунку при звільненні обумовлює настання відповідальності роботодавця у вигляді виплати працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по час вирішення судового спору.

Проте позивач не позбавлений права на отримання такого середнього заробітку по час фактичного розрахунку, проте в межах цієї справи таке питання не вирішується.

Наостанок суд звертає увагу, що судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення вказано про звільнення позивача на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, хоча наказом від 18 січня 2022 року № 29к внесено зміни до наказу керівника Запорізької обласної прокуратури від 13 жовтня 2021 року № 1413к щодо звільнення з посади прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_2 , а саме цифри та слова «підпункту 2 пункту 19» замінено на слова та цифри «підпункту 1 пункту 19».

Разом з тим, ця обставина не впливає на правомірність висновку суду першої інстанції про наявність підстав для виплати на позивачу вихідної допомоги та не є підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Апелянтом не приведено доводів у спростування висновку суду першої інстанції стосовно розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, тому судом рішення суду в цій частині не переглядається.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року в справі № 280/11292/21 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року в справі № 280/11292/21 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття 10 квітня 2023 року та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко