Справа № 140/4025/22
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/4025/22 пров. № А/857/18148/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Большакової О.О., Качмара В.Я.,

секретаря судового засідання Єршової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року у справі № 140/4025/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Волдінер Ф.А. в м. Луцьку Львівської області 28.11.2022 в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУ НП у Волинській області, відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд:

1) визнати протиправною бездіяльність ГУ НП у Волинській області з приводу непроведення із ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні за скороченням штатів або проведенням організаційних з органів поліції 05 березня 2021 року;

2) стягнути з ГУ НП у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 218505,32 грн;

3) стягнути з ГУ НП у Волинській області моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Волинській області щодо непроведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні за скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - з 05 березня 2021 року.

Стягнуто з ГУ НП у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (з 06 березня 2021 року по 27 квітня 2022 року), з урахуванням висновку суду.

Стягнуто з ГУ НП у Волинській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки його доводам про те, що в середній заробіток повинні входити суми грошового утримання поліцейського, які були виплачені на підставі судових рішень; не дав належної оцінки його доводам щодо завданої моральної шкоди.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Справа первісно була призначена до розгляду в порядку письмового провадження.

В подальшому, з метою дотримання вимог офіційності з`ясування всіх обставин справи, витребування необхідних додаткових доказів, заслуховування пояснень позивача, справу було призначено до розгляду у судовому засіданні.

Позивач в судовому засіданні наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Відповідач правом на участь у судовому засіданні не скористався

В день вирішення справи апеляційним судом учасники справи, що були належним чином повідомлені про дату час та місце її розгляду, в судове засідання не з`явилися.

Згідно частини п`ятої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 з 2015 року проходив службу в органах Національної поліції України, до цього в органах внутрішніх справ.

Наказом начальника ГУ НП у Волинській області від 03 березня 2021 року № 66 о/с позивача звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII) - у зв`язку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, з 05 березня 2021 року.

Позивачу, згідно наказу про його звільнення, була нарахована одноразова грошова допомога при звільненні та грошова компенсація за невикористану в році звільнення відпустку тривалістю 7 календарних днів.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що відповідач не здійснив своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні.

Зокрема, відповідач здійснив виплату нарахованих позивачу сум не в день його звільнення, а здійснював такі виплати частинами: 22.03.2021 року 3333,17 грн., 27.04.2021 року 480 грн., 24.05.2021 року 7997 грн., 29.06.2021 року 98051,98 грн., що підтверджується наданими сторонами апеляційному суду витягом з карткового рахунку позивача та документами на перерахування позивачу заборгованих сум.

Також, при розгляді справи апеляційним судом з`ясовано, що на підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року у адміністративній справі № 140/6609/21 відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 доплату за службу в нічний час та індексацію грошового забезпечення.

Остаточна виплата даних сум, які є складовою частиною грошового забезпечення поліцейського, була здійснена позивачу лише 28 квітня 2022 року, що не заперечується сторонами та підтверджується наданими ними доказами.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2023 року у адміністративній справі № 140/6609/21 зобов`язано відповідача виплатити позивачу премію, як частину грошового забезпечення, матеріальну допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, а також додаткову доплату згідно постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020р № 375 «Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни» (далі також Постанова № 375).

Тобто, зазначеними судовими рішеннями у справі № 140/6609/21 підтверджено, що повний розрахунок з відповідачем не був своєчасно здійснений і не був остаточно проведений навіть після 28 квітня 2022 року дати, по яку позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за період затримки повного розрахунку.

Не погоджуючись із такою затримкою розрахунку при звільненні, та вважаючи, що відповідач не дотримався вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (далі також КЗпП України), позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами в межах апеляційних вимог, апеляційний суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон № 580-VIII «Про Національну поліцію».

Частиною першою статті 94 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Згідно з частиною другою статті 94 Закону № 580-VIII порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988), а також Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим (далі - Порядок №260 в редакції, діючій станом на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 Постанови № 988 визначено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

У пункті 3 Розділу І Порядку № 260 зазначено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 13 Розділу І Порядку № 260 (в редакції, яка існувала на час звільнення позивача зі служби) виплата грошового забезпечення поліцейським здійснюється щомісяця в останній день місяця за поточний місяць.

В свою чергу, спеціальним законодавством в редакції, діючій станом на дату звільнення позивача зі служби в поліції, а саме Законом № 580-VIII та Порядком № 260 не було врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських із служби в Національній поліції України, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що фактично позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У такому разі, застосуванню до правовідносин, що склалися підлягають норми загального законодавства, а саме: приписи КЗпП України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби в Національній поліції.

Отож обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, звільнення відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку.

Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа № 806/305/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа № 21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак всупереч вимог частини другої статті 117 КЗпП України не визначив суму такого середнього заробітку.

Відтак, апеляційний суд зобов`язаний усунути дану неправильність в застосуванні норм матеріального права.

Апеляційний суд вирішує справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Також апеляційним судом враховуються положення частини другої статті 9 КАС України, яка визначає, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

При цьому, виплата відповідачем позивачу сум, визначених постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2023 року у справі № 140/6609/21, не впливає на межі доказування у справі, що розглядається, з огляду як на позовні вимоги, визначені самим позивачем, так і на період, в якому дані виплати були здійснені (фактична їх виплата проведена відповідачем 14 лютого 2023 року згідно наданого апеляційному суду позивачем розрахункового листа за лютий 2023 року).

Разом з тим, апеляційний суд зобов`язаний врахувати визначені у судових рішеннях по справі № 140/6609/21 суми виплат, які є складовою грошового забезпечення позивача, для визначення середнього розміру його заробітку, розрахунок якого буде наведений нижче.

Таким чином, оскільки позивачу не виплачені належні йому у день звільнення доплати та частина грошового забезпечення, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірною, а датою, по яку апеляційний суд розраховує даний середній заробіток, є 28 квітня 2022 року.

При визначенні суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі статтею 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Постанова № 100).

Відповідно до пункту 2 Постанови № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки позивача звільнено з служби в поліції 05.03.2021, а остання виплата заборгованості з грошового забезпечення у періоді, що охоплюється позовними вимогами, які є предметом розгляду даної справи, здійснена лише 28.04.2022, строк затримки розрахунку складає - 419 днів.

На вимогу суду відповідачем надано довідку від 21 березня 2023 року № 400/05/29-2023 про доходи позивача за два останні повні місяці перед звільненням - січень і лютий 2021 року, згідно якої розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 становив за вказаний період 8645,49 грн. та 8834,39 грн. відповідно.

Крім того, на вимогу апеляційного суду відповідач надав письмові пояснення щодо розміру та часу нарахованих за судовими рішеннями по справі № 140/6609/21 заборгованих позивачу сум, що підлягали йому виплаті на день звільнення, а також докази виплачених позивачу сум з моменту його звільнення по 28 квітня 2022 року.

З даних доказів вбачається, що відповідач в довідці від 21 березня 2023 року № 400/05/29-2023 не зазначив суми, які відповідно до судових рішень по справі № 140/6609/21 повинен був включити в грошове забезпечення ОСОБА_1 за січень та лютий 2021 року, зокрема, щомісячну премію за січень 2021 року в розмірі 7668,48 грн. та за лютий 2021 року 7555 грн.

Тому дані суми підлягають врахуванню при обрахунку розміру грошового забезпечення позивача, отриманого ним перед звільненням.

Отже розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 у січні 2021 року становив 16303,97 грн. (8645,49 + 7668,48), в лютому 16389,39 грн. (8834,39 + 7555).

З врахуванням даних сум, апеляційний суд приходить до висновку, що розмір доходів позивача за два останні місяці служби перед звільненням для обрахунку середньомісячного доходу (заробітної плати) становив 32703,36 грн. (16313,97 грн. у січні 2021 року та 16389,39 грн. у лютому 2021 року).

Кількість календарних днів служби позивача у січні - лютому 2021 становила 59 днів.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 554,29 грн. (32703,36 грн./59 днів).

Середній заробіток за час затримки розрахунку відповідача з позивачем складає 232247,51 грн. (554,29 грн.х419 днів).

Апеляційний суд вважає за необхідне зменшити дану суму середнього заробітку з огляду на її непропорційно великий розмір, виходячи із суми, що підлягала виплаті позивачу на день звільнення та тієї частки, за який розраховується середній заробіток.

Так, матеріалами справи підтверджено, що суми, належні позивачу на день звільнення, тобто 05.03.2021 року, становлять 157916,52 грн. (3333,17 грн. грошового забезпечення за березень 2021 року (фактично виплачено 22.03.2021 року)+480 грн. заборгованості за 2020 рік за відрядження (фактично виплачена 27.04.2021 року)+7997 грн. додаткових виплат згідно Постанови № 375 (фактично виплачені 24.05.2021 року)+98051,98 грн. (одноразова грошова допомога при звільненні, фактично виплачена 29.06.2021 року)+4279,04 грн. заборгованості із грошового забезпечення (фактично виплачена 24.02.2022 року)+155,14 грн. заборгованості з грошового забезпечення (фактично виплачена 28.04.2022 року)+43620,19 грн. заборгованості з грошового забезпечення та додаткових виплат згідно Постанови № 375 (фактично виплачена 14 лютого 2023 року)).

При цьому, розмір невчасно виплачених сум складає 59864,54 грн., оскільки на думку апеляційного суду відсутні підстави для висновку про несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги при звільненні.

Так, пунктом 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 6 квітня 2016 року № 260 (яким затверджено, зокрема, Порядок № 260) визначено, що видатки, пов`язані з набранням чинності цим наказом, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті на утримання Національної поліції (крім поліції охорони, яка утримується за рахунок коштів від надання послуг з охорони, які здійснюються на договірних засадах), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські.

Згідно з наказом № 539 (який набрав чинності з 21 серпня 2020 року) Порядок № 260 доповнено також новим розділом VI «Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні із служби».

За пунктом 7 розділу VI Порядку № 260 у наказі про звільнення підрозділом кадрового забезпечення в разі необхідності виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зазначається стаж служби для її виплати. Крім того, у разі необхідності в наказі про звільнення додатково вказується підстави для проведення відрахувань з грошового забезпечення та інших виплат.

Згідно з пунктом 8 розділу VI Порядку №260 одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські.

Відповідно до статті 102 Закону № 580-VIII пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - «Закон №2262-ХІІ»).

Згідно частини першої статті 9 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше.

Виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національним антикорупційним бюро України, Службою судової охорони, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання (частина четверта статті 9 Закону № 2262-ХІІ).

Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, на час звільнення позивача зі служби в поліції, визначався постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (далі - Порядок № 393).

Норми, аналогічні тим, які зазначені у частині першій статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», містяться також і в абзаці третьому пункті 10 Порядку № 393.

Військовослужбовцям, поліцейським, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро, особам із спеціальними званнями Бюро економічної безпеки, звільненим із служби безпосередньо з посад, які вони займали в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і в закладах вищої освіти із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі, Службі судової охорони, Національному антикорупційному бюро, Бюро економічної безпеки, виплата одноразової грошової допомоги у випадках, передбачених пунктом 10 цієї постанови, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких військовослужбовці та зазначені особи працювали (абзац другий пункту 14 Порядку № 393).

Позивач наполягає на тому, що стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейського зі служби, а саме застосування статті 117 КЗпП України, пов`язане, поміж іншого, із несвоєчасною виплатою йому одноразової грошової допомоги при звільненні.

Як зазначалося, вище, аналіз зазначених норм статей 116 та 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

Водночас в цій справі спірним питанням є своєчасність виплати відповідачем одноразової грошової допомоги при звільненні.

Матеріалами справи встановлено, що кошти на виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні надійшли на рахунок відповідача 25 червня 2021 року, а виплачені позивачу 29 червня 2021 року.

В силу пункту 8 розділу VI Порядку № 260 одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські.

Отже, оскільки відповідач дотримався вимог Порядку №260 щодо строків виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, на переконання апеляційного суду відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні.

Зазначена позиція відповідає висновку Верховного Суду, викладеному, зокрема, в постановах від 23 листопада 2022 року (справа № 160/20449/21), від 15 лютого 2023 року (справа № 160/19339/21).

З огляду на те, що обрахований апеляційним судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем (232247,51 грн.) значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (59864,54 грн.), суд вважає за необхідне застосування до даних правовідносин принципу справедливості та співмірності, з врахуванням розміру середнього заробітку позивача, суми заборгованості, несвоєчасно виплаченої відповідачем з 05 березня 2021 року по 28 квітня 2022 року, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема в постанові від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16.

Так, при розмірі невиплаченого грошового забезпечення 59864,54 грн. істотність частки даної суми в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 59864,54 грн./ 232247,51 грн. = 0,24.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 55739,4 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день 554,29 х 419 робочих днів затримки розрахунку х 0,24 = заокруглено 55739,4).

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів приходить до висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 05.03.2021 по 28.04.2022 становить 55739,4 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до переконання про те, що позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності ГУ НП у Волинській області з приводу непроведення із ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні за скороченням штатів або проведенням організаційних з органів поліції 05 березня 2021 року та стягнення з ГУ НП у Волинській області на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають частковому задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 50000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 Цивільного кодексу України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Таким чином, сам факт порушення прав особи ще не свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, оскільки така шкода повинна мати певний прояв у вигляді фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, і наявність таких обставин повинна довести особа, яка вважає, що їй заподіяно моральну шкоду.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 50000 гривень позивач пов`язує з бездіяльністю відповідача у вигляді несвоєчасної виплати йому сум, належних при звільненні, а також неодноразовими грубими порушеннями його прав під час проходження публічної служби.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що предметом розгляду даної справи не є протиправність дій чи бездіяльності відповідача поза межами предмету даного спору (несвоєчасна виплата належних позивачу сум при звільненні і стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку).

Отже будь-яка оцінка неправомірних дій чи бездіяльності відповідача під час проходження публічної служби позивачем як от незаконне його звільнення, притягнення до відповідальності, не може бути надана в межах даної справи, як і встановлення моральної шкоди, завданої такими діями/бездіяльністю.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Позивачем не зазначено, в чому виявилися його страждання та приниження з боку органу державної влади або його посадових осіб, негативні наслідки, яких він зазнав через дії відповідача, відсутні докази на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та негативними наслідками, які, як стверджує позивач, зазнав, разом з тим, таких не довів, а тому доводи позивача не можуть підтверджувати заподіяння моральної шкоди відповідачем.

Таким чином, з врахуванням вищенаведених мотивів, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача (апелянта) щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн.

Разом з тим, апеляційний суд, розглядаючи справу виключно в межах доводів апеляційної скарги, зважає на те, що відповідачем не оскаржено в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції про стягнення з ГУ НП у Волинській області моральної шкоди у сумі 500 грн., а апелянт (позивач) вимагає виключно збільшення розміру цієї суми.

Тому підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в цій частині відсутні.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає в частині стягнення середнього заробітку за період несвоєчасного розрахунку.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року у справі № 140/4025/22 скасувати у частині стягнення з Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 06 березня 2021 року по 27 квітня 2022 року.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнувши на його користь з Головного управління Національної поліції у Волинській області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.03.2021 по 28.04.2022 у розмірі 55739 (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот тридцять дев`ять) грн. 40 коп.

В іншій частині Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року у справі № 140/4025/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. О. Большакова
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 11.04.2023