Справа № 320/2861/21
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2023-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2023 року справа № 320/2861/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Приватного сільськогосподарського підприємства «Переселенське-К», Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Пульс» про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі відповідач та/або ГУ ДПС у Київській області, контролюючий орган) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Приватного сільськогосподарського підприємства «Переселенське-К» (далі третя особа-1 та/або ПСП «Переселенське-К»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Пульс» (далі третя особа-2 та/або ТОВ «Агро Пульс») про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.05.2020 №5-1016, винесеного Головним управлінням ДПС у Київській області.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.04.2021 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання. Вказаною ухвалою суду поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.05.2020 №5-1016.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0008 загальною площею 3,2638 га була передана ним у користування за договором оренди від 09.07.2013 ТОВ «Агро Пульс», яке, в свою чергу, відповідно до договору про співпрацю від 01.05.2018 №02/18 передало її у землекористування ПСП «Переселенське-К», платнику єдиного податку IV групи.

Наведене, на переконання позивача свідчить про те, що ПСП «Переселенське-К» є землекористувачем та платником земельного податку, яким вже сплачено земельний податок за використовувану ним земельну ділянку, а тому підстави для прийняття відповідачем спірного податкового повідомлення-рішення відсутні.

Крім цього представник позивача вказує, що ОСОБА_1 не було надіслано на його податкову адресу та не було вручено йому особисто контролюючим органом оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, що свідчить про порушення порядку надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення та додатково вказує на його протиправність.

07.05.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву (т. 2, а.с. 41-45), у якому представник відповідача стверджує про правомірність прийнятого ним рішення та просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, серед іншого контролюючий орган зазначає, що згідно з пунктом 281.3 статті 281 Податкового кодексу України від сплати податку звільняються на період дії єдиного податку четвертої групи власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі за умови передачі земельних ділянок та земельних часток (паїв) в оренду платнику єдиного податку четвертої групи. Представник відповідача вказує, що визнає обставини укладення між позивачем та ТОВ «Агро Пульс» договору оренди земельної ділянки, однак зауважує, що третя особа-1 є платником єдиного податку 3 групи, внаслідок чого підстави для звільнення позивача як власника такої земельної ділянки від сплати земельного податку відсутні.

При цьому відповідач вказує, що договір про співпрацю від 01.05.2018 №02/18, укладений між ТОВ «Агро Пульс» та ПСП «Переселенське-К», не є договором оренди землі, а тому вказана юридична особа не є землекористувачем в розумінні норм чинного законодавства України та стверджує про відсутність обставини порушення порядку вручення (надсилання) оскаржуваного рішення.

20.05.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (т. 2, а.с. 55-58), у якій останній наполягає на задоволенні позовних вимог, вказуючи, зокрема про не наведення контролюючим органом жодних доводів на спростування викладених у позовній заяві обставин.

Приватне сільськогосподарське підприємство «Переселенське-К» у поясненнях по справі, які надійшли до суду 21.05.2021 (т. 2, а.с. 89) зазначило, що підприємству на підставі договору про співпрацю від 01.05.2018 №02/18 фактично було надано у користування земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0008, загальною площею 3,2638 га, що є підставою для виникнення права землекористування.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Пульс» у поясненнях по справі, які надійшли до суду 27.05.2021 (т. 2, а.с. 136) зазначило, що надана йому позивачем в оренду на підставі договору земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0008, загальною площею 3,2638 га, була ним передана у користування ПСП "Переселенське-К" за договором про співпрацю від 01.05.2018 №02/18, яке, на його думку, набуло статус землекористувача у розумінні вимог статті 269 Податкового кодексу України.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

08.05.2020 Головним управлінням ДПС у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення №5-1016, яким згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за податковий період 2020 рік у сумі 865,92 грн. (далі оскаржуване та/або спірне рішення) (т. 1, а.с. 22).

Не погоджуючись із спірним рішенням позивачем подано скаргу, за наслідком розгляду якої рішенням Державної податкової служби України від 01.09.2020 №26720/6/99-00-06-02-04-06 скаргу останнього залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 08.05.2020 №5-1016 без змін (т. 1, а.с. 23-24).

ОСОБА_1 не погоджується з оскаржуваним рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на що звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з таких норм права.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України).

Положеннями підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України регламентовано, що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до пункту 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У той же час згідно із вимогами пункту 3 Розділу III Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 № 1204, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.01.2016 за № 124/28254 (далі Порядок №1204), податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи рекомендованим листом з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 Кодексу.

Пунктом 6 Розділу III Порядку №1204 передбачено, що у разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом при його надісланні, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків. У разі встановлення такої помилки працівник структурного підрозділу, до функцій якого належить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції, або відповідальна особа, визначена керівником контролюючого органу для виконання таких функцій, забезпечує виправлення допущених при надісланні податкового повідомлення-рішення помилок та надсилає його повторно не пізніше наступного робочого дня з дня отримання відповідного повідомлення пошти (поштової служби).

Відповідно до вимог статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Позивач як на підставу скасування спірного рішення вказує, що останнє не було надіслано йому на податкову адресу та не було вручено йому особисто контролюючим органом, що свідчить про порушення порядку надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення та додатково вказує на його протиправність.

Надаючи оцінку вказаним твердженням ОСОБА_1 суд зазначає про таке.

Так, як свідчать матеріали справи, а саме корінець податкового повідомлення-рішення форми «Ф» №5-1016 (т. 2, а.с. 49) оскаржуване рішення отримано позивачем 17.06.2020, що підтверджено особистим підписом позивача на корінці податкового повідомлення-рішення.

При цьому суд відмічає, що вручення контролюючим органом податкового повідомлення-рішення платнику податків особисто виключає наявність обов`язку надсилання такого рішення платнику податків в порядку, встановленому статтею 42 ПК України.

Отже, доводи ОСОБА_1 в цій частині є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Досліджуючи обставини правомірності/неправомірності нарахування контролюючим органом ОСОБА_1 земельного податку як фізичній особі, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 67 ПК України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 206 ЗК України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно із підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку на землю є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Положеннями пункту 286.5 статті 286 ПК України регламентовано, що нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (п. 287.5 ст. 287 ПК України).

Згідно із підпунктом 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України землекористувачами є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Таким законом є Земельний кодекс України (далі ЗК України), частиною 1 статті 3 якого визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право користування землею та підстави для виникнення такого права врегульовані главою 15 ЗК України, яка визначає три види користування землею: право постійного користування земельною ділянкою; право оренди земельної ділянки; право приватного партнера, зокрема концесіонера, на земельну ділянку.

Частиною 1 статті 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом (ч. 9 ст. 93 ЗК України).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 94 ЗК України для здійснення державно-приватного партнерства, у тому числі концесії, приватному партнеру (концесіонеру) надаються в оренду земельні ділянки (крім концесії на будівництво та подальшу експлуатацію автомобільних доріг) у порядку, встановленому цим Кодексом.

Земельні ділянки, необхідні для здійснення державно-приватного партнерства (реалізації проекту, що здійснюється на умовах концесії) та зазначені в рішенні про доцільність здійснення державно-приватного партнерства (концесії) та/або договорі, укладеному в рамках державно-приватного партнерства (концесійному договорі), передаються в оренду виключно приватному партнеру, концесіонеру, визначеному в порядку, встановленому Законом України «Про концесію» або Законом України «Про державно-приватне партнерство».

Зазначені земельні ділянки можуть бути передані іншим особам лише у разі прийняття державним партнером або концесієдавцем рішення про відміну конкурсу або визнання конкурсу таким, що не відбувся.

Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, які відповідно до цього Кодексу наділені повноваженнями щодо передачі земельних ділянок у користування, зобов`язані у тримісячний строк з дня звернення передати приватному партнеру (концесіонеру) земельну ділянку (ділянки), визначену (визначені) договором, укладеним у рамках державно-приватного партнерства (концесійним договором), в оренду на строк дії такого договору (крім концесії на будівництво та подальшу експлуатацію автомобільних доріг).

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що після передачі належної йому на праві власності земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Агро Пульс» останнє передало цю ділянку у користування Приватному сільськогосподарському підприємству «Переселенське-К», яке, у свою чергу є платником єдиного податку IV групи, своєчасно сплачує цей податок, що є підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати земельний податок за таку ділянку.

Суд з приводу вказаних тверджень ОСОБА_1 звертає увагу на наступне.

Як свідчать матеріали справи, між позивачем та ТОВ «Агро Плюс» укладено договір оренди земельної ділянки №б/н від 09.07.2013, у відповідності до якого орендодавець (позивач) передає, а орендар (третя особа-1) приймає в строкове платне користування (оренду) земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області (далі Договір) (т. 1, а.с. 25-26).

Згідно з підпунктами 2.1, 2.2 пункту 2 Договору в оренду передається земельна ділянка площею 3,2638, кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0008, яка належить орендодавцеві на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №496421, виданого 28.07.2005 (пп. 1.2 п. 1 Договору).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права цей Договір зареєстрований 23.09.2014, номер запису про інше речове право: 7122446 (т. 1, а.с. 28 зворотній бік, т. 1, а.с. 29).

Разом з цим, як слідує з матеріалів справи 01.05.2018 між Приватним сільськогосподарським підприємством «Переселенське-К» (Сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро Пульс» (Сторона 2) було укладено договір про співпрацю №02/18, пунктом 1.1 якого передбачено, що предметом (метою) цього договору є співпраця Сторін в процесі здійснення господарської діяльності, визначена у розділі 2 цього Договору.

Відповідно до пункту 1.2 договору про співпрацю сторони самостійно в межах своєї правоздатності вчиняють правочини та відповідають за свої зобов`язання. Метою діяльності кожної із сторін є розвиток власного бізнесу та підвищення його ефективності. Сторони за цим договором не мають спільної мети. Цей договір не може бути розцінений як договір про спільну діяльність.

В пункті 1.3 договору про співпрацю сторони визначили, що ніщо в цьому договорі не може тлумачитись сторонами чи третіми особами таким чином аби визначати правовідносини сторін за договором як правовідносини, пов`язані з орендою/суборендою або будь-якої його частини. До відносин за цим договором не застосовуються норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Він не є підставою виникнення в будь-якої із сторін речових прав на чуже майно, що можуть бути об`єктом цивільного обігу.

Пунктом 6.1 договору про співпрацю визначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2020 року (т.1, а.с. 30-32).

У той же час, пунктом 5.2 договору про співпрацю регламентовано, що Сторона-1 забезпечує Сторону-2 грошовими коштами для виплати орендної плати та здійснення інших платежів, пов`язаних із користуванням земельними ділянками, які належать Стороні-2 на праві власності або праві користування (оренди).

На виконання умов вказаного договору, ТОВ «Агро Пульс» було передано ПСП «Переселенське-К» у користування земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0008 загальною площею 3,2638 га, що не заперечується сторонами.

Аналізуючи зміст вказаного договору про співпрацю суд приходить до висновку, що такий договір не є підставою для виникнення у ПСП «Переселенське-К» права користування земельною ділянкою у розумінні глави 15 ЗК України, оскільки не відноситься до вичерпного переліку підстав виникнення відповідного права.

Більш того, у пункті 1.3 договору про співпрацю сторони самостійно визначили, що він не є підставою виникнення орендних правовідносин, а в підпункті 2.1.4 пункту 2.1 договору передбачили, що ТОВ «Агро Пульс» зобов`язується оформляти на своє ім`я договори оренди з власниками (балансоутримувачами, управителями) земельних ділянок, здійснювати їм виплату встановлених такими договорами платежів та інші зобов`язання за договором. Наведене, у свою чергу, свідчить про те, що орендні правовідносини виникли виключно між позивачем та ТОВ «Агро Пульс».

Отже, оскільки юридичний термін «землекористувач», а також підстави для виникнення права користування землею чітко визначені вищевказаними положеннями законодавства України, суд зазначає, що укладення між ТОВ «Агро Пульс» та ПСП «Переселенське-К» договору про співпрацю від 01.05.2018 №02/18 не є підставою для виникнення у останнього права користування відповідною земельною ділянкою та не свідчить про відповідність ПСП «Переселенське-К» терміну «землекористувач» у розумінні податкового та земельного законодавства України.

Фактичне використання ПСП «Переселенське-К» належної позивачеві на праві власності земельної ділянки на підставі правочину, не передбаченого Земельним кодексом України в якості підстави виникнення права користування земельною ділянкою, не призводить до виникнення у ПСП «Переселенське-К» статусу «землекористувача» відповідно до чинного законодавства України, а отже не тягне за собою пов`язаних з цим юридичних наслідків.

Таким чином, суд констатує, що законне право користування належною позивачеві на праві власності земельною ділянкою виникло у ТОВ «Агро Пульс» на підставі укладеного між сторонами договору оренди. При цьому ТОВ «Агро Пульс» є платником єдиного податку 3 групи, що учасниками справи не заперечується.

Згідно із пунктом 281.3 статті 281 ПК України від сплати податку звільняються на період дії єдиного податку четвертої групи власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі за умови передачі земельних ділянок та земельних часток (паїв) в оренду платнику єдиного податку четвертої групи.

Аналіз вказаної норми дає суду підстави дійти до висновку, що власник земельної ділянки звільняється від сплати земельного податку виключно за умови передачі земельної ділянки (паю) в оренду безпосередньо платнику податку четвертої групи. Тобто, ключовим аспектом для звільнення власника земельної ділянки (паю) від сплати земельного податку є наявність укладеного ним договору оренди щодо такої земельної ділянки із платником єдиного податку четвертої групи.

У свою чергу, в межах даної адміністративної справи судом не встановлено обставин укладення ОСОБА_1 договору оренди землі із платником єдиного податку четвертої групи (третьою особою-2), що виключає наявність правових підстав для застосування пільги, встановленої пунктом 281.3 статті 281 ПК України.

Суд наголошує, що подальші господарські взаємовідносини ТОВ «Агро Плюс» із третьою особою-1, з урахуванням умов укладеного договору про співпрацю від 01.05.2018 №02/18, не дає підстави для формування висновку про те, що останній є договором суборенди землі.

Більше того, за умовами договору оренди земельної ділянки від 09.07.2013, який був укладений між позивачем та ТОВ «Агро Плюс», останній не наділений правом передачі належної ОСОБА_1 земельної ділянки (паю) на праві власності в суборенду.

Отже, факт укладення між ПСП «Переселенське-К» та ТОВ «Агро Пульс» договору про співпрацю не звільняє позивача, як власника відповідної земельної ділянки, від обов`язку сплати земельного податку.

Таким чином, на переконання суду, враховуючи наявність у ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, яка є об`єктом оподаткування земельним податком, та приймаючи до уваги той факт, що передача цієї ділянки в оренду платнику єдиного податку ІІІ групи не є законодавчо визначеною підставою для звільнення від оподаткування таким податком, суд вважає наявним у позивача обов`язок щодо сплати земельного податку.

З приводу посилань представника позивача у позовній заяві на постанови Верховного Суду від 28.02.2019 у справі №815/5979/17, від 06.02.2019 у справі №824/230/17-а, від 24.09.2019 у справі №806/7171/13-а суд звертає увагу на наступне.

По-перше, 28.02.2019 у справі №815/5979/17 Верховним Судом не ухвалювалась постанова. Постанова від 28.02.2019 була прийнята П`ятим апеляційним адміністративним судом. Ухвалою ж Верховного Суду від 15.02.2019 у справі №815/5979/17 касаційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2018 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2019 у справі №815/5979/17 за позовом Приватного підприємства «Діана-М» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень повернуто особі, яка її подала.

По-друге, в постанові Верховного Суду від 24.09.2019 у справі №806/7171/13-а суд сформував висновки про те, що Податковий кодекс України не деталізує вимог до правового титулу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя. У свою чергу, Податковий кодекс України не зводить користування сільськогосподарськими угіддями лише до виникнення права оренди на відповідні земельні ділянки. Відповідно, зареєстрований належним чином договір оренди не може вважатися єдиним обов`язковим документом, що підтверджує правомірність перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку.

Разом з тим, вказаний правовий висновок сформований під час надання оцінки правомірності виключення платника податків з реєстру суб`єктів спеціального режиму оподаткування, як сільськогосподарського товаровиробника.

Суд наголошує, що в межах розгляду даної справи обставини того, що третя особа-1 фактично користується належною позивачу на праві приватної власності земельною ділянкою (паєм) не заперечується, У той же час, наведений висновок Верховного Суду у справі №806/7171/13-а підлягає врахуванню під час надання оцінки правомірності перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку, проте не свідчить про можливість його застосування в контексті оцінки наявності/відсутності права на пільгу щодо сплати земельного податку, регламентованого пунктом 281.3 статті 281 ПК України, який чітко визначає таку підставу її застосування, як наявність договору оренди із платником єдиного податку четвертої групи та не передбачає множинного трактування.

По-третє, 06.02.2019 у справі №824/230/17-а постанова Верховного Суду не ухвалювалась. 06.09.2019 у справі №824/230/147-а була ухвалена постанова Сьомим апеляційним адміністративним судом. Разом з цим суд враховує, що у вказаній постанові Сьомий апеляційний адміністративний суд зазначив про те, що продукція, вирощена на земельній ділянці, орендованій суб`єктом спеціального режиму оподаткування, є сільськогосподарською продукцією в розумінні ПК України незалежно від того, чи зареєстровані належним чином договори оренди такої ділянки. Постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду залишена без змін постановою Верховного Суду від 21.02.2023.

Варто відмітити, що сформовані висновки Верховного Суду у наведених справах не є подібними обставинам даної адміністративної справи та стосуються в більшій мірі дослідження обставин правомірності перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку та застосування сільськогосподарським товаровиробником спеціального режиму оподаткування.

Також є недоречними посилання позивача на постанову Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №814/536/15, оскільки в її межах досліджувались обставини використання юридичною особою земельної ділянки за фактом використання нежитлових будівель, які на ній розташовані, що не є схожим щодо обставин розглядуваної справи. При цьому постановою Верховного Суду адміністративну справу №814/536/15 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Не доцільним є також посилання позивача на ухвалу Верховного Суду від 07.08.2020 у справі №826/9413/18, оскільки вказаною ухвалою касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 у справі №826/9413/18 за позовом Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення повернуто скаржнику.

Згідно із частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Резюмуючи наведене у своїй сукупності, суд вважає, що постанови Верховного Суду, на які посилається позивач у позовній заяві, не є релевантними обставинам даної адміністративної справи та не містять в собі висновків на підтвердження позиції ОСОБА_1 щодо наявності правових підстав для застосування пільги, передбаченої пунктом 281.3 статті 281 ПК України.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відповідність оскаржуваного рішення, критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, з огляду на що відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.

Згідно із частиною 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов не підлягає задоволенню, відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 07.04.2023.

Суддя Кушнова А.О.