Справа № 380/12153/20
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

06 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/12153/20 пров. № ЗВ/857/36/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Носа С. П.
суддів -Іщук Л. П.
Кухтея Р. В.
за участю секретаря судового засідання Максим Х.Б.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові звіт Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.02.2023 №03-16/11265/23 про виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року в адміністративній справі №380/12153/20 за позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року в справі № 380/12153/20 скасовано та прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Зобов`язано Окружний адміністративний суд міста Києва повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 11.10.2020 року з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Окружного адміністративного суду міста Києва () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 1101,40 (одна тисяча сто одна) гривня 40 (сорок) коп.

Позивач звернувся до апеляційного суду з клопотанням про встановлення судового контролю за зазначеною вище постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у справі №380/12153/20.

За результатами розгляду клопотання Восьмим апеляційним адміністративним судом постановлено ухвалу від 26 січня 2023 року, відповідно до якої встановлено судовий контроль за виконанням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у справі №380/12153/20, шляхом зобов`язання Окружного адміністративного суду міста Києва протягом тридцятиденного строку, з моменту отримання цієї ухвали, подати до Восьмого апеляційного адміністративного суду звіт про виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року по справі №380/12153/20.

На виконання зазначеної вище ухвали Окружний адміністративний суд міста Києва подав звіт від 14.02.2023 №03-16/11265/23.

У звіті Окружний адміністративний суд міста Києва повідомляє, що враховуючи його лист від 09 листопада 2020 року № 03.2-07/2282/20, рішення Ради суддів України № 11 від 25 березня 2022 року щодо зупинення розгляду запитів про надання публічної інформації до закінчення військового стану та рішення Ради суддів України від 03 лютого 2023 року, яке надійшло на адресу суду 08 лютого 2023 року, про скасування вказаного рішення Ради суддів України №11, Окружним адміністративним судом міста Києва повторно та з урахуванням висновків Восьмого апеляційного адміністративного суду розглянуто запит позивача та надано йому відповідь. З вказаного вище листа вбачається, що відповідачем здійснено пряме співставлення інформації, запитуваної позивачем з інформацією, яка надавалась Національному антикорупційному бюро України по кожному із шести запитуваних позивачем питань, за наслідком чого встановлено, що кожне із питань запиту позивача тотожне змісту інформації, що надавалась на вимогу Національного антикорупційного бюро України, що повністю відповідає висновкам Восьмого апеляційного адміністративного суду та вказує про неможливість надання запитуваної позивачем інформації.

Таким чином, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що він повністю виконав постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року по справі № 380/12153/20, а саме повторно розглянув з урахуванням висновків, вказаних у мотивувальній частині судового рішення, запит позивача від 11 жовтня 2020 року та враховуючи положення ч. 1 статті 222 Кримінального процесуального кодексу України, статті 387 Кримінального кодексу України, Закону України «Про доступ до публічної інформації» обґрунтовано та правомірно відмовив у наданні запитуваної позивачем інформації викладеної у листах №№ 03.2-07/2282/20, 03.2-07/11173/23.

06 березня 2023 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява від ОСОБА_1 , у якій він не погоджується із звітом Окружного адміністративного суду міста Києва та вважає, що відповідач листом №03.2-07/11173/23 від 09.02.2023 повторно відмовив у наданні інформації на його питання, начебто формально виконавши порівняння цих питань із запитами НАБУ, що підтверджує ухиляння Окружного адміністративного суду міста Києва від виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року. ОСОБА_1 звертає увагу на те, що у звіті відповідача є хибний висновок, а саме, що будь-яка інформація, яка надається на запит органів досудового слідства автоматичного стає таємницею слідства для володільця публічної інформації. Відповідачем не враховано той факт, що на момент надання відповіді на запит ОСОБА_2 .А досудове розслідування кримінального провадження, у рамках якого відбулось витребування інформації НАБУ вже завершене, а обвинувальні акти розглядає Вищий антикорупційний суд у справі №991/2030/22. Також, антикорупційний суд не вирішував, що запитувана інформація позивачем є таємницею слідства та не встановлював строк застосування такого обмеження.

Взявши до уваги викладені обставини, ОСОБА_1 просить встановити неналежність виконання відповідачем постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду та за наслідками розгляду звіту відповідача про виконання рішення суду встановити новий строк подання звіту та накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача та обговоривши звіт, колегія суддів дійшла висновку про необхідність встановлення нового строку подачі звіту, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень, являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Згідно із частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Як передбачено частинами 4, 7 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.

Відповідно до частин 2, 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).

Отже, судом можуть бути вжиті заходи реагування судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту та накладення штрафу на особу, відповідальну за виконання рішення суду.

В поданому звіті Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає, що повністю виконав постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року по справі № 380/12153/20, а саме повторно розглянув з урахуванням висновків, вказаних у мотивувальній частині судового рішення, запит позивача від 11 жовтня 2020 року.

Оцінюючи поданий Окружним адміністративним судом міста Києва звіт від 14.02.2023 №03-16/11265/23 про виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року в адміністративній справі №380/12153/20, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України від 13.01.2011 року №2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939-VI).

Згідно зі ст.1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 ч.1 ст.3 вказаного Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №2939-VI, цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Згідно зі ст.8 Закону №2939-VI, таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську, розвідувальну таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю. Порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами.

За п.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.14 цього ж Закону, розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Приписами ст.22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, зокрема, у випадку якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

В силу вимог ч.1 ст.221 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язаний за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надати їм матеріали досудового розслідування для ознайомлення, за виключенням матеріалів про застосування заходів безпеки щодо осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, а також тих матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню. Відмова у наданні для ознайомлення загальнодоступного документа, оригінал якого знаходиться в матеріалах досудового розслідування, не допускається.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.222 КПК України, відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.

Окружний адміністративний суд міста Києва у своїх поясненнях щодо запитуваної інформації ОСОБА_1 посилається на те, що така інформація відповідно до вимог ст. 222 КПК України становить таємницю досудового розслідування та не підлягає розголошенню, що підтверджується запитами Національного антикорупційного бюро України від 10.08.2020 року №0412-219/28079 та від 19.08.2020 року №041-219/29511.

З аналізу змісту цих норм слідує, що таємниця досудового розслідування віднесена Законом України «Про доступ до публічної інформації» до таємної інформації. Водночас ст.8 зазначеного Закону врегульовує особливості порядку доступу до таємної інформації, який визначається цим Законом та спеціальними законами.

КПК України регламентує спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників кримінального провадження з інформацією, створеною (одержаною) у ході досудового розслідування та судового провадження відповідної кримінальної справи. Тому доступ учасників кримінального провадження до інформації, створеної (одержаної) у ході досудового розслідування, забезпечується в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Інші особи, які не є учасниками кримінального провадження, можуть реалізувати своє право на отримання відповідної інформації за наявності підстав, передбачених ч.1 ст.222 КПК України.

Відтак інформація, що містить таємницю досудового розслідування, може бути отримана виключно в порядку, визначеному КПК України.

Колегія суддів звертає також увагу на те, що даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, Конституційний Суд України наголосив, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012).

Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Конституційний Суд України також зазначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019).

Таким чином, за позицією Конституційного Суду України, право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини Рішення Першого сенату Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року № 1-р(I)/2020).

Згідно з положеннями статті 4 Закону України «Про доступ до публічної інформації» одним із принципів забезпечення доступу до публічної інформації є принцип прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 1 частини першої цієї статті).

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності вимог, визначених пунктами 1-3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Колегія суддів звертає увагу на те, що положення частини другої статті 6 Закону передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженим лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».

Отже, обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

Належність запитуваної інформації до конфіденційної, таємної або для службового користування не є єдиною достатньою підставою для обмеження доступу до неї. Обмеження доступу до конкретної інформації допускається у разі, якщо за визначенням вона є конфіденційною або таємною або для службового користування та за умови застосування сукупності вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону №2939-VI.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши зазначені вище норми чинного законодавства України та дослідивши звіт Окружного адміністративного суду міста Києва вважає, що поданий звіт не підлягає затвердженню, оскільки відповідь на запит ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації надана без дотримання вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації». Також, Окружний адміністративний суд міста Києва даючи відповідь оформлену листом №03.2-07/11173/23 від 09.02.2023 дійшов хибного висновку, що будь-яка інформація, яка надається на запит органів досудового розслідування автоматично стає таємницею слідства для володільця публічною інформацію.

Європейський суд з прав людини від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Отже, станом на день постановлення цієї ухвали, постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року не виконана, а саме: Окружним адміністративним судом міста Києва повторно розглянуто запит ОСОБА_1 від 11.10.2020 року без врахування висновків суду викладених у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у справі №380/12153/20.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що Окружний адміністративний суд міста Києва, всупереч статті 129-1 Конституції України, статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статтей 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду, яке набрало законної сили, не виконав.

Щодо заявленого клопотання позивача про накладення штрафу, за невиконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції визнається заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. Специфіка застосування штрафної санкції, полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не забезпечено виконання судового рішення та який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює. Можливість накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або у разі неподання такого звіту. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду.

Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №704/1547/17 сформулював правову позицію, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту можна, зокрема, встановити новий строк подання звіту. Тобто, суд вправі вжити заходів реагування судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту. Для підтвердження мотивації такого підходу потрібно керуватися абзацом першим підпункту 3.2 пункту 3, абзацу другого пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009, де зазначено, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини, а виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Аналогічних висновків Верховний Суду дійшов у справі №560/523/19, які в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України є обов`язкові для врахування судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як встановлено судом та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року на момент подання відповідачем звіту від 09.02.2023 не виконано.

З положень норм ч. 2 ст. 382 КАС України чітко та однозначно витікає, що суд має повноваження: 1) встановити новий строк подання звіту для виконання рішення суду, 2) накласти штраф на керівника владного суб`єкта, відповідального за виконання рішення суду.

Враховуючи те, що метою встановлення судового контролю за виконання судового рішення є кінцевий результат щодо факту його виконання, а не накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, суд зробив висновок, що відповідачу необхідно встановити новий строк для подання звіту про виконання даного рішення та зобов`язати подати новий звіт протягом одного місяця з дати отримання копії цієї ухвали про виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року.

З огляду на викладене, у суду відсутні достатні правові підстави приймати відповідний звіт та/або вважати, що судове рішення в цій справі було виконано відповідачем у повному обсязі і що захищене в цій справі право позивача на доступ до публічної інформації повністю відновлено.

Враховуючи не надання колегії суддів доказів виконання судового рішення у повному обсязі та викладені у звіті пояснення щодо виконання судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне встановити для Окружного адміністративного суду міста Києва новий строк для надання звіту про виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року в адміністративній справі №380/12153/20.

Керуючись статтями 248, 311, 322, 325, 328, 382 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

У прийнятті звіту Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.02.2023 №03-16/11265/23 про виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року в адміністративній справі №380/12153/20 за позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Встановити новий строк в порядку судового контролю за виконанням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року в адміністративній справі №380/12153/20 шляхом зобов`язання Окружного адміністративного суду міста Києва подати до Восьмого апеляційного адміністративного суду звіт про виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у справі №380/12153/20 протягом місяця з дня отримання даної ухвали.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про накладення на керівника суб`єкта владних повноважень штрафу відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. П. Нос
судді Л. П. Іщук
Р. В. Кухтей
Повний текст ухвали складено 11 квітня 2023 року.