Справа № 380/3691/23
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/3691/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А. Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області , місцезнаходження: 79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, 10, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у поновленні виплати пенсії позивачу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити позивачу виплату пенсії з 01.07.2021.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є пенсіонером та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області. У 2020 році позивач поїхав в гості до своєї доньки в Іспанію, де у нього трапився інсульт. За результатами перенесеного інсульту позивач потребує постійного догляду, а тому залишився проживати в Іспанії. З листа відповідача від 12.05.2021 №1300-5203-8/41155 позивач довідався, що у зв`язку з одержанням листа АТ «Ощадбанк» щодо поточних рахунків пенсіонерів, суми пенсій яких не отримуються більше як один рік, або одержуються за довіреністю більше, ніж один рік, нарахування і виплата належної йому пенсії припинена з 01.07.2021. Для поновлення пенсії позивачу необхідно особисто подати заяву про виплату пенсії.

Позивач вважає, що такими діями позивач порушує його конституційне право на соціальний захист, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Відповідач правом на подання відзиву до суду не скористався.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 01.03.2023 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Заходи забезпечення позову та доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Позивач ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку у відповідача та отримує пенсію за віком на банківський рахунок АТ «Ощадбанк».

Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 12.05.2021 №1300-5203-8/41155 позивача повідомлено, що у зв`язку з одержанням листа АТ «Ощадбанк» щодо поточних рахунків пенсіонерів, суми пенсій яких не отримуються більше як один рік, або одержуються за довіреністю більше, ніж один рік, нарахування і виплата належної йому пенсії призупинена з 01.07.2021. Для продовження виплати пенсії позивачу необхідно особисто до 25.05.2021 звернутися до відповідача з заявою.

22.07.2021, 17.10.2021 позивач скерував на адресу відповідача заяви про поновлення пенсійних виплат.

За результатами розгляду заяв позивача відповідач листами від 17.08.2021 №11153-10352/Х-52/8-1300/22, від 18.10.2021 №14851-14050/Т-55/8-1300/21 повідомив, що поновлення виплати пенсії можливе після особистого подання позивачем заяви про поновлення виплати пенсії до органу Пенсійного фонду України.

У листі від 27.01.2023 №2023-21133/Т-55/8-1300/23 відповідач зазначив, що звернення позивача про поновлення пенсії вже вирішене по суті, а тому повторно розглядатися не буде.

Вважаючи відмову у поновленні виплати пенсії протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

IV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України № 137-V від 14.09.2006, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України №1058-IV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Частиною третьою статті 4 вказаного Закону встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 наведеного Закону передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФ України та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України № 1058-IV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих наведеним Законом, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать згаданому Закону.

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною 1 статті 49 наведеного Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення п.2 ч.1 ст.49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФ України є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Такий правовий висновок сформульований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 805/402/18.

Зі змісту листа відповідача слідує, що підставою для припинення виплати позивачу пенсії слугувало не отримання пенсії/отримання пенсії по довіреності більше року, відсутність особисто поданої заяви пенсіонера про продовження строку виплати пенсії за довіреністю, що мало своїм наслідком переведення виплати пенсії через поштове відділення, а в подальшому припинення її виплати по причині тривалого неодержання пенсії пенсіонером.

Аналіз зазначених норм вказаного Закону дає суду підстави для висновку, що останній не містить такого переліку пов`язаних між собою та послідовних обставин, що спричиняють припинення виплати пенсії, як: не отримання пенсії чи отримання пенсії за довіреністю більше року та особисто поданої заяви пенсіонера про продовження строку виплати пенсії за довіреністю, відсутність особисто поданої заяви пенсіонера про продовження строку виплати пенсії за довіреністю, на підставі чого в кінцевому підсумку позивачу припинено виплату пенсії.

Отже, неотримання призначеної пенсії протягом року підряд мало місце не з вини чи небажання позивача її отримувати, а через дії пенсійного органу по припиненню виплати такої.

Звідси, виплата пенсії позивачу припинена з підстав, які не передбачені частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших законів.

Встановлення таких обставин свідчить про наявність в діях пенсійного органу ознак протиправності.

В контексті доводів позивача суд констатує, що не отримання пенсії позивачем особисто перебуває у залежності від тимчасового місця проживання позивача у Іспанії, зумовленого погіршенням стану здоров`я (перенесеним інсультом). З огляду на наведене, суд звертає увагу на наступне.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й перебувають в цих держава тимчасово.

В межах справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Вирішуючи спірні правовідносини суд також враховує положення пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, згідно з яким заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів російської федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Наведена норма вже була предметом тлумачення Верховного Суду. Зокрема, в постановах від 17.07.2018 (справа № 211/1789/17 (2-а/211/116/17)) та від 31.01.2019 (справа № 520/9721/16-а) Верховний Суд зазначив, що цією нормою передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФ України особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою. Також належним виконанням зазначеної норми є звернення представника позивача (пенсіонера) до відповідача (органу ПФ України) на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем.

Оскільки позивач надіслав заяву про поновлення виплати пенсії відповідачу поштою, то за сукупності наведених обставин пенсійний орган безпідставно відмовив у прийнятті цих документів для поновлення виплати пенсії, а відтак дії пенсійного органу не відповідають критеріям правомірності, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України.

При цьому, позивач як громадянка України має безумовне право на виплату призначеної йому пенсії.

У спірному випадку відмова пенсійного органу у поновленні виплати пенсії у формі листа свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів і згідно усталеної судової практики слідує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

За наведених обставин у спірному випадку належним способом захисту порушеного права є саме вирішення судом питання про визнання протиправними дій пенсійного органу щодо відмови позивачу у поновленні виплати пенсії за його заявою від 22.07.2021 та визначення пенсійному органу зобов`язання поновити позивачу раніше призначену пенсію, починаючи з 01.07.2021 дати припинення виплат.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1073,60грн.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в :

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити з 01.07.2021 виплату пенсії ОСОБА_1 .

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області , місцезнаходження: 79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, 10 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три)грн 60 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя А.Г. Гулик