Справа № 120/294/23
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2023-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 квітня 2023 р. Справа № 120/294/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21000)

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач) з позовною заявою до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 22.12.2022 року №8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 ; зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 22.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України Про імміграцію, з урахуванням висновків суду, наданих в цьому рішенні.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01.11.2021 року по справі №120/8807/21-а повторно розглянуто її заяву від 22.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-III "Про імміграцію. 30.12.2022 року позивачем отримано рішення від 22.12.2022 року № 8729 про відмову надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України Про імміграцію. Позивач вказує, що розгляд вищевказаної заяви відповідач провів з порушенням встановленого строку. Крім того, в оскаржуваному рішенні відповідач не навів достатніх підстав для його винесення. З огляду на наведене, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 18.01.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

30.01.2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначає, що під час повторного розгляду заяви позивача, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/8807/21-а, було додатково вивчено відповідну заяву щодо відомостей, які стали підставою у відмові у попередньому рішенні, а саме згідно п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», де дозвіл на імміграцію не надається в тому випадку, якщо у заяві про надання дозволу на імміграцію особа зазначила свідомо неправдиві відомості. За результатами повторного розгляду заяви від 22.05.2021 року відповідачем прийнято рішення від 22.12.2022 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», де зазначено, що у наданні дозволу на імміграцію може бути відмовлено в інших випадках, передбачених законами України, зокрема, в порушення п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про імміграцію», у якій зазначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах. Відповідач зауважує, що при поданні заяви на імміграцію позивач перебувала на території України з порушенням міграційного законодавства, а саме перевищила встановлений 90-денний термін такого перебування для іноземців з безвізовим в`їздом. Щодо строку повторного розгляду заяви, то відповідач звертає увагу, що на період дії воєнного стану та протягом одного місяця після його припинення чи скасування законодавством визначені деякі особливості надання адміністративних послуг. Постановою КМУ від 28.02.2022 року №165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб» зупинено строки надання адміністративних послуг суб?єктами їх надання та строки видачі дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні. Надання дозволу на імміграцію в Україну є адміністративною послугою, яка підлягає оплаті згідно постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2007 р. №795, а тому рішення про відмову у надані дозволу на імміграцію в Україну прийнято без порушення строку розгляду відповідної заяви. З огляду на викладене, відповідач вказує, що при прийнятті оскаржуваного рішення діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, а відтак заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Одночасно відповідачем у відзиві заявлено клопотання про розгляд даної справи з викликом (повідомленням) сторін, у задоволенні якого відмовлено ухвалою суду.

31.01.2023 року за вх. № 4063/23 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій наведено заперечення проти тверджень відповідача, зазначених у відзиві та підтримано заявлені позовні вимоги.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач є громадянкою Російської Федерації.

22.05.2021 року позивач звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України Про імміграцію, як особа, що є онукою громадянки України.

За результатами розгляду вказаної заяви, відповідачем 23.06.2021 року прийнято рішення № 8729 про відмову в наданні дозволу на імміграцію на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України Про імміграцію, а саме зазначення у заяві свідомо неправдивих відомостей.

Вважаючи незаконною відмову відповідача у наданні їй дозволу на імміграцію в Україну, позивач за захистом своїх прав, свобод та інтересів звернулась до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили, від 01.11.2021 року у справі № 120/8807/21-а визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 23.06.2021 року № 8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 та зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 22.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-III "Про імміграцію".

На виконання вищевказаного рішення суду, відповідач повторно розглянув заяву позивача та прийняв рішення від 22.12.2022 року № 8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України Про імміграцію.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України від 07 червня 2001 року № 2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон № 2491).

Відповідно до ст. 1 Закону № 2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон №3773) передбачено, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; - посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно ч.1 ст.3 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Положенням ч.1 ст.4 Закону № 3773 визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені ст. 9 Закону № 2491.

Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Ст. 10 Закону № 2491 визначає підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Зокрема, дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Згідно п.12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам(відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках -територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З аналізу наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Судом встановлено, що 22.05.2021 року позивач як громадянка Російської Федерації звернулася до відповідача з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну з підстав, передбачених у п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону № 2491-ІІІ, а саме як особі, яка є онукою громадянки України.

Відповідач, за результатами розгляду заяви, прийняв рішення від 23.06.2021 № 8729 про відмову у наданні позивачеві дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-ІІІ, тобто з тих підстав, що позивач у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначила свідомо неправдиві відомості чи подала підроблені документи.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили, від 01.11.2021 року у справі №120/8807/21-а визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 23.06 2021 року № 8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 та зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 22.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-III "Про імміграцію".

На виконання вищевказаного рішення суду, відповідач повторно розглянув заяву позивача та прийняв рішення від 22.12.2022 року №8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України Про імміграцію, тобто в інших випадках, передбачених законами України.

Суд зауважує, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав, а також переконливих та зрозумілих мотивів його прийняття.

При цьому, в оскаржуваному рішенні відповідачем не конкретизовано який саме інший випадок слугував підставою для його прийняття.

Водночас, відповідно до висновку відповідача від 22.12.2022 року в ході повторного розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну було встановлено, що за даними паспортного документа позивача НОМЕР_1 , виданого 15.10.2020 року, терміном дії до 15.10.2030 року, громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в?їхала в Україну 17.03.2021 року через КПП «Могилів-Подільський». На момент подання заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну 22.05.2021 року, законність перебування позивача на території України підтверджувалась копією паспортного документа зі штампом про перетин державного кордону у пункті пропуску «Могилів-Подільського» у напрямку «в?їзд» 17.03.2021 року. Відтак, на вимогу абз. 3 п. 12 Порядку №1983, під час подачі заяви про надання дозволу на імміграцію, було здійснено перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система «Аркан»). Із відомостей інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система «Аркан») встановлено, що позивач перетинала державний кордон України з 16.06.2016 року по 22.05.2021 року лише один раз 17.03.2021 року у напрямку «виїзд» та цього ж дня 17.03.2021 року у напрямку «в?їзд» через пункт пропуску «Могилів-Подільський». Тобто громадянка позивач перетнула державний кордон лише один раз, зважаючи на те, що 09.09.2020 року згідно висновку №314/2020 паспорт громадянина України було визнано незаконно виданим. Враховуючи відомості, які отримані з системи «Аркан», встановлено, що станом на 22.05.2021 року (дата подачі позивачем заяви про надання дозволу на імміграцію в України) заявниця перебувала на території України більше ніж 90 днів протягом 180, з дати першого в?їзду з держав з безвізовим порядком в?їзду.

Відповідно до положень ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

З огляду на викладене, суд при вирішенні справи оцінює рішення відповідача від 22.12.2022 року про відмову у наданні позивачеві дозволу на імміграцію саме з тих підстав, що наведені у ньому.

Суд вказує, що спірне рішення відповідача не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки містить лише посилання на п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" та не окреслює при цьому обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття та не сформульоване з достатньою чіткістю.

Оскаржуване рішення не містить посилань на будь-який висновок, що став підставою його прийняття. Крім того, приписи Порядку № 1983 не передбачають складення висновків територіальними органами ДМС України за результатами розгляду заяв про надання дозволу на імміграцію в Україну, а передбачають прийняття тільки відповідних рішень.

Водночас при цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на висновки Вінницького окружного адміністративного суду, викладені у рішенні по справі №120/8807/21-а, відповідно до яких суд наголосив, що відповідач помилково здійснює обчислення строку з урахуванням періоду з 22.05.2021 року по 22.11.2020 року, адже як громадянка Російської Федерації позивачка ОСОБА_1 офіційно в`їхала в Україну 17.03.2021 року, що підтверджується відомостями із системи "Аркан". Відповідно, є достатні підстави вважати, що саме з цієї дати позивачка юридично перебуває на території України як громадянка Російської Федерації.

Так, в межах розгляду вищевказаної справи суд встановив, що відповідач фактично відмовив у наданні позивачеві дозволу на імміграцію в Україну лише з тих мотивів, що вона протягом 180 днів до дня звернення з відповідною заявою перебувала на території України більше 90 днів, що є порушенням чинного національного законодавства, та дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні позивачеві дозволу на імміграцію в Україні із зазначених вище причин, на думку суду, є надмірно формалістичною і такою, що не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві.

В контексті зазначеного, суд звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини стосовно "надмірного формалізму". ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичній та ефективній реалізації належного особі права. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належній реалізації права.

Аналізуючи вищенаведене та повертаючись до обставин даної справи, суд констатує, що відповідачем за результатами повторного розгляду заяви позивача 22.12.2022 року прийнято рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію, в якому хоч і зазначено іншу підставу для такої відмови, однак в її основі лежить посилання відповідача на незаконне перебування позивача на території України, тобто відповідач вдався до різного формулювання фактично однакових за своєю суттю причин для відмови.

Таким чином, суд доходить висновку, що відповідачем розглянуто заяву позивача від 22.05.2021 року без врахування висновків суду, наведених у рішенні судом у справі №120/8807/21-а.

Надаючи оцінку твердженням позивача стосовно порушення відповідачем строку розгляду заяви адже згідно ч.11 ст. 10 Закону № 2491 термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання, в той час як датою подання позивачем заяви є 22.05.2021 року, а фактичний розгляд відбувся лише 22.12.2022 року, що перевищує один рік, суд доходить наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що первинний розгляд заяви від 22.05.2021 року відбувся в межах визначеного Законом №2491 строку, оскільки за наслідками такого розгляду відповідачем 23.06.2021 року прийнято рішення № 8729, натомість 22.12.2022 року розгляд заяви здійснювався повторно на виконання рішення суду, оскільки позивач виразив незгоду з рішенням від 23.06.2021 року.

Відтак твердження позивача про порушення строку розгляду заяви є необґрунтованими та безпідставними.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, враховуючи завдання та принципи адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що рішення відповідача від 22.12.2022 року про відмову в наданні позивачеві дозволу на іммграцію не відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, відповідно, є необґрунтованим та протиправним, отже позовні вимоги в частині його скасування підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 22.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України Про імміграцію, з урахуванням висновків суду, наданих в цьому рішенні, суд вказує наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Водночас, згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З огляду на те, що судом задоволено позовну вимогу про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 22.12.2022 року №8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , відповідно позовна вимога про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 22.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України Про імміграцію, з урахуванням висновків суду, наданих в цьому рішенні також підлягає задоволенню, як похідна.

Відповідно до ст. 9, 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі ст. 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в сумі 1 073 грн.60 коп.

Таким чином, поверненню позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області підлягає сума у розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Крім того, в позовній заяві заявлено про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу у цій справі, суд керується такими мотивами.

Згідно з ч. 1,4 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Так, відповідно до ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»:

- договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4);

- інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

- представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно з положеннями ст. 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Ч. 2 та 3 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень доводить, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

На підтвердження цих обставин суду надаються договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Такі документи повинні бути оформлені у визначеному законом порядку та відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

При цьому, покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень ст. 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

В цьому контексті суд зауважує, що позивачем є особа, яка не володіє спеціальними знаннями в сфері права. В свою чергу, предметом спірних правовідносин є бездіяльність, внаслідок якої відбулось порушення права позивача.

Враховуючи наведене суд вважає, що звернення позивача до адвоката за правовою допомогою у зв`язку із встановленою протиправною бездіяльністю відповідача було не лише закономірним, але й необхідним.

З матеріалів справи, вбачається, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої (адвокатської) допомоги №002/01 від 09.01.2023 року, квитанцію від 09.01.2023 року на суму 1500 грн., акт приймання наданих послуг за договором №002/01 від 09.01.2023 року та ордер серії АВ №1059322.

З огляду на викладене, беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

Так, суд звертає увагу, що відповідно до п. 4.1 договору про надання правової допомоги вартість адвоката складає обумовлену сторонами суму 1500 грн.

Відповідно до акту приймання наданих послуг за договором №002/01 від 09.01.2023 року, адвокат надав позивачеві наступну професійну правничу допомогу:

1. Зустріч та надання консультації клієнтові, укладення договору про надання професійної правничої допомоги та додатку до нього, визначення правової позиції в подальшому під час підготовки та подання позовної заяви до суду, визначення сталої суми гонорару (фіксований розмір), виходячи із мінімальної заробітної плати, включаючи витрати на електропостачання та опалення, канцелярські приладдя (1 год) - 100 грн;

2. Опрацювання законодавчої бази з приводу підготовки позовної заяви, аналіз судової практики, збір та опрацювання матеріалів доказової бази, консультації з даного приводу (4 год) - 400 грн;

3. Підготовка позовної заяви з додатками до неї, а також подача її до суду через електронний суд для реєстрації, з урахуванням затраченого часу на оцифрування паперових доказів, завірення їх та витрат на електроенергію, Інтернет зв`язок (10 год.) - 1000 грн.

Загальна вартість послуг 1500 грн.

Суд зауважує, що відповідачем не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

На думку суду, вартість наданих адвокатом послуг, що зазначені в акті від 09.01.2023 року, є обґрунтованою та пропорційною до предмета спору.

Виходячи з викладеного, суд при визначенні суми відшкодування доходить висновку про співмірність витрат на правничу допомогу із обсягом наданих послуг та, відповідно, про присудження позивачу витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1 500 грн. 00 коп.

Таким чином, за результатами розгляду справи на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 5000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись Конституцією України, Законами України "Про імміграцію", "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", Порядком формування квоти імміграції, Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 "Про завтердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень" та ст. 2, 6, 9,73- 78, 90,134, 139, 143, 245, 246, 255, 293,295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 22.12.2022 року №8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 .

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 22.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України Про імміграцію, з урахуванням висновків суду, наданих в цьому рішенні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області судовий збір у сумі 1 073 грн. 60 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 гривень.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21000, )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 10.04.2023 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна