Справа № 140/3389/23
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року ЛуцькСправа № 140/3389/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області (далі ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області) про визнання протиправним та скасування наказу від 03.02.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлення на роботі шляхом поновлення на посаді завідувача сектору контролю за регульованими цінами або рівнозначній посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.02.2023 до дня поновлення на роботі; стягнення 30 000,00 грн завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працював в Головному управлінні Держпродспоживслужби у Волинській області з 27.04.2016, в тому числі на посаді завідувача сектору контролю за регульованими цінами Головного управління, яка є посадою державної служби категорії «Б», з 15.12.2016.

02.01.2023 позивача ознайомлено з Попередженням про майбутнє вивільнення, в якому зазначено, що посада завідувача сектору контролю за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області скорочується, відповідно ОСОБА_1 підлягає майбутньому звільненню (припиненню державної служби) з 03.02.2023 згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.

Разом з тим, ОСОБА_1 запропоновано посаду головного спеціаліста сектору контролю за регульованими цінами управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, дана посада є посадою державної служби категорії «В».

Позивач вважає, що звільнення його з посади завідувача сектором контролю за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області є незаконним з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VII одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Позивач зауважив, що ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області прийнято наказ №373-од від 27.12.2022 «Про введення в дію структури та штатного розпису Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області».

Згідно оновленої структури та штатного розпису ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області, посада завідувача сектору контролю за регульованими цінами не скорочено.

Згідно нової структури, підрозділ «сектор контролю за регульованими цінами» лише введено до складу управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами, фактично скорочення посади яку займав позивач не відбулось, відтак, відповідач протиправно не запропонував переведення (призначення) на вказану або ж рівнозначну посаду.

Крім того, згідно структури та штатного розпису було створено нові підрозділи та відповідно нові рівнозначні посади державної служби, що відповідають професійній компетентності ОСОБА_1 , зокрема, сектор контролю за рекламою, дотриманням антитютюнового законодавства та пробірного контролю, сектор з питань запобігання та виявлення корупції, інші.

Натомість, позивачу запропоновано нижчу посаду державної служби - «головного спеціаліста сектору контролю за регульованими цінами», яка відповідно до статті 6 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII відноситься до категорії посад «В», попередньо ОСОБА_1 займав посаду категорії «Б».

Позивач вважає, що наказ від 03.02.2023 №195-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » є незаконним, протиправним, таким, що грубо порушує його права та підлягає скасуванню.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 08.03.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідача позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні з тих підстав, що структура Головного управління, затверджена Головою Держпродспоживслужби 18.12.2020, яка діяла до 28.12.2022, передбачала «сектор контролю за регульованими цінами», який входив до складу Головного управління як самостійний структурний підрозділ.

31.10.2022 т.в.о. Голови Держпродспоживслужби було затверджено нову структуру Головного управління, згідно якої «сектор контролю за регульованими цінами» було включено до складу самостійного структурного підрозділу Головного управління, зокрема, до «управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами».

З метою приведення структури Головного управління у відповідність до нової структури, яка затверджена т.в.о. Голови Держпродспоживслужби 31.10.2022, Головним управлінням було видано наказ від 27.12.2022 №373-од, згідно якого, у тому числі ліквідовано «сектор контролю за регульованими цінами» із скороченням у ньому посад завідувача сектору (1 штатна одиниця) та головного спеціаліста (1 штатна одиниця).

Цим же наказом Головного управління введено (тобто утворено) «управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами» із його структурними підрозділами, у тому числі «сектор контролю за регульованими цінами» із посадами завідувач сектору (1 штатна одиниця) та головний спеціаліст (1 штатна одиниця).

Отже, сектор контролю за регульованими цінами Головного управління (як самостійний структурний підрозділ) був ліквідований, а утворився сектор контролю за регульованими цінами управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами Головного управління.

Щодо правових обґрунтувань та обов`язку працевлаштування позивача, а також правових підстав для звільнення його з посади, представник відповідача вказав, що структура Головного управління, затверджена Головою Держпродспоживслужби 18.12.2020 та штатний розпис Головного управління, які діяли до 28.12.2022, передбачали штатну чисельність 357 штатних одиниць.

Структура Головного управління, затверджена т.в.о. Голови Держпродспоживслужби 31.10.2022 та штатний розпис Головного управління, які введені в дію з 28.12.2022, передбачають штатну чисельність 250 штатних одиниць. Отже, відбулося скорочення штату державних службовців Головного управління.

Представник відповідача зазначив, що виконуючий обов`язки начальника Головного управління письмово попередив позивача про майбутнє вивільнення та одночасно запропонував йому посаду головного спеціаліста сектору контролю за регульованими цінами управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами Головного управління.

Із письмовим попередженням позивач ознайомився 02.01.2023 під особистий підпис.

Отже, виконуючим обов`язки начальника Головного управління було виконано обов`язок щодо працевлаштування позивача.

Щодо пропонування рівнозначної або нижчої посади.

У 2021 році, відповідно до наказу Головного управління від 21.12.2021 №430-ос стосовно позивача було порушено дисциплінарне провадження на предмет належного виконання обов`язків при здійсненні заходів державного нагляду (контролю) з питань дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін (тарифів) на житлово-комунальні послуги, під час яких виявлялися порушення вимог законодавства у цій сфері.

Згідно із наказом Головного управління від 30.12.2021 №3-с на позивача було накладене дисциплінарне стягнення. Поряд з цим, зазначений наказ не оскаржувався.

В подальшому, у вересні 2022 року в Головному управлінні проводився позаплановий внутрішній аудит виконання завдань та функцій, визначених положенням про Головне управління.

Відповідно до аудиторського звіту від 23.09.2022 №20-10/38, складеного за результатами проведення позапланового внутрішнього аудиту, було встановлено, у тому числі, ряд порушень та недоліків у діяльності Головного управління у сфері законодавства щодо формування, встановлення та застосування цін.

У зв`язку з допущенням позивачем вказаних порушень та недоліків, які мають систематичний характер, що негативно виразилось у процесі діяльності Головного управління, зокрема, в його окремій сфері контролю за цінами та у свою чергу спонукало запропонувати позивачу нижчу посаду державної служби відповідно до його професійної підготовки та професійної компетентності, а саме посаду - головного спеціаліста сектору контролю за регульованими цінами управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами Головного управління.

Також, незрозумілим та не обґрунтованим є твердження позивача стосовно того, що керівні посади інших структурних підрозділів Головного управління (згідно нової структури) відповідають його професійній компетентності

Вважає, що позивач не навів жодних предметних і конструктивних аргументів стосовно того, що керівні посади інших структурних підрозділів Головного управління (згідно нової структури) відповідають його професійній компетентності.

Щодо обставин та правових підстав, які стосуються звільнення позивача, представник відповідача просив врахувати наступне.

Позивачу було запропоновано посаду головного спеціаліста сектору контролю за регульованими цінами управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами Головного управління.

Крім того, позивачу було письмово зазначено, що у разі його згоди на запропоновану посаду йому необхідно не пізніше 02.02.2023 подати відповідну заяву до управління роботи з персоналом Головного управління.

Разом з тим, до 02.02.2023 включно відповідної заяви від позивача до управління роботи з персоналом Головного управління не надійшло.

У зв`язку з цим, виконуючим обов`язки начальника Головного управління було видано наказ від 03.02.2023 №195-ос згідно якого позивача звільнено із займаної посади з 03.02.2023 з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889.

Вважає, що звільнення позивача здійснене у порядку, в межах повноважень та з підстав, передбачених діючим законодавством, а наказ Головного управління від 03.02.2023 №195-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » є правомірним.

Крім того, у відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечує проти відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу адвоката.

З врахуванням наведеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні адміністративного позову.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що за правилами частини першої статті 79 Закону України «Про державну службу» якщо протягом року після накладення дисциплінарного стягнення до державного службовця не буде застосоване нове дисциплінарне стягнення, він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.

Тому, із врахуванням цієї норми після 30.12.2022 позивач вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.

Вважає безпідставним посилання відповідача у відзиві на аудиторський звіт від 23.09.2022 №20-10/38, оскільки цей документ не підтверджує жодних обставин.

Поряд із цим, у попередженні про майбутнє вивільнення не вказується, що пропозиція нижчої посади зумовлена притягненням його до дисциплінарної відповідальності чи наявністю аудиторського звіту.

Зазначив, що повідомлення про це лише на стадії судового розгляду, а не при ознайомленні з попередженням про майбутнє вивільнення, може свідчити лише про певне виправдовування своїх дій саме на стадії оскарження прийнятого рішення. Позивач просив адміністративний позов задовольнити.

У запереченні представник відповідача вказав, що відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», законодавець при обов`язку працевлаштування надає суб`єкту призначення або керівнику державної служби законне право пропонувати державному службовцю: а) як рівнозначну посаду державної служби; б) так і нижчу посаду державної служби. Тому, пропонування державному службовцю нижчої посади державної служби не є і не може бути порушенням Закону №889, оскільки вимогу обов`язку працевлаштування буде дотримано.

Зауважив, що на цей час законодавством України не передбачено переліку винятків чи обставину за яких державному службовцю пропонується нижча посада державної служби.

Особливість обставин, що спонукали пропонування позивачу нижчої посади викладено Головним управлінням у відзиві на позовну заяву. Водночас, підставою для його звільнення стали: а) скорочення штату Головного управління; б) відмова позивача від зайняття запропонованої йому посади. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 2 наказу від 27.12.2022 №373-од «Про введення в дію структури та штатного розпису ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області» у зв`язку із введенням в дію Структури та Штатного розпису пунктом 1 цього наказу: 1) ліквідувати такі структурні підрозділи ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області, зокрема, Сектор контролю за регульованими цінами, із скороченням посад: завідувач сектору (1 штатна одиниця); головний спеціаліст (1 штатна одиниця) (а.с.9-20).

ОСОБА_1 працював в ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області з 27.04.2016, в тому числі на посаді завідувача сектору контролю за регульованими цінами Головного управління, яка є посадою державної служби категорії «Б», з 15.12.2016.

02.01.2023 позивача ознайомлено з Попередженням про майбутнє вивільнення, в якому зазначено, що посада завідувача сектору контролю за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області скорочується, відповідно ОСОБА_1 підлягає майбутньому звільненню (припиненню державної служби) з 03.02.2023 згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (а.с.8).

Одночасно позивачу запропоновано посаду головного спеціаліста сектору контролю за регульованими цінами управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області.

Наказом ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області від 03.02.2023 №195-ос ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача сектору контролю за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, 03.02.2023, у зв`язку із скороченням штату державних службовців, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (а.с.7)

Не погодившись з таким звільненням та прийнятим наказом від 03.02.2023 №195-ос, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Спеціальним Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях є Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87).

Згідно пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, слід зазначити, що звільнення з державної служби з підстав реорганізації державного органу допускається та є правомірним лише у випадку, коли неможливо запропонувати особі іншу рівноцінну посаду або перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Водночас, у порушення наведених законодавчих приписів при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не було дотримано вказаної процедури припинення державної служби.

Як вбачається з матеріалів справи, у Держпродспоживслужбі відбулося скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу.

Відповідно до наказу від 27.12.2022 №373-од «Про введення в дію структури та штатного розпису ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області» ліквідовано структурний підрозділ ГУ Держпродспоживслужби Сектор контролю за регульованими цінами, із скороченням посад: завідувач сектору (1 штатна одиниця); головний спеціаліст (1 штатна одиниця).

Зазначеним наказом, введено в дію з 28.12.2022 Штатний розпис Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області на 2022 рік, затверджений т.в.о. Голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів Андрієм Лордкіпанідзе 26 грудня 2022 року.

Згідно з даним штатним розписом до складу структурних підрозділів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській віднесено, зокрема, «Управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами», у який також входить «Сектор контролю за регульованими цінами» із посадами завідувача сектору та головного спеціаліста.

Судом встановлено, що внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу ліквідовано самостійний структурний підрозділ «Сектор контролю за регульованими цінами» та утворився «Сектор контролю за регульованими цінами у складі Управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами».

Разом з тим, у новоутвореному Секторі контролю за регульованими цінами Управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами була наявна посада завідувача сектору, що є рівнозначною посадою з якої звільнено позивача - завідувач сектору контролю за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській. Однак, в порушення вимог частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» відповідачем не запропоновано позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби, а було запропоновано посаду головного спеціаліста сектору контролю за регульованими цінами Управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській, що є нижчою посадою державної служби.

Суд не бере до уваги доводи Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській, що пропозиція нижчої посади зумовлена притягненням ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 79 Закону України «Про державну службу» якщо протягом року після накладення дисциплінарного стягнення до державного службовця не буде застосоване нове дисциплінарне стягнення, він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.

Якщо державний службовець не вчинив нового порушення цього Закону, інших нормативно-правових актів у сфері державної служби і виявив себе сумлінним службовцем, дисциплінарне стягнення стосовно нього може бути знято до закінчення року, протягом якого воно було накладено, але не раніше ніж через шість місяців з дня накладення дисциплінарного стягнення. Право на дострокове зняття дисциплінарного стягнення належить суб`єкту призначення, що його застосував.

Як вбачається із наказу від 30.12.2021 №3-с після накладення дисциплінарного стягнення на позивача у вигляді зауваження минуло більше року.

Суд вважає, що відносно позивача у спірних правовідносинах не була дотримана процедура належного вирішення питання подальшого проходження публічної служби на посадах державних службовців.

Таким чином, з огляду на викладене суд дійшов висновку, що спірний наказ є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді, з якої його було звільнено.

Суд не наділений повноваженнями щодо переведення позивача на іншу посаду, а тому останній підлягає поновленню на посаді з якої він був звільнений.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1)якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2)якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3)в інших випадках, встановлених законом.

Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», передбачає, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, в тому числі за незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

В силу п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконним діями або бездіяльністю інших осіб». Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач не надав суду жодних пояснень в обґрунтування розрахунку суми моральної шкоди (чому виходив саме з відповідної суми коштів, що оцінював для розрахунку тощо). Окрім того, не надав жодних доказів щодо характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з оскаржуваними діями відповідача, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я тощо. Також не зазначив, з яких міркувань він виходив, визначаючи суму шкоди.

Позивачем не надано суду належних доказів існування причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою позивачу. Позивачем не доведено, що моральна шкода була завдана відповідачем саме у такому розмірі.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 у справі №818/1394/17.

З огляду на наведене, суд приходить до переконання, що в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

При вирішенні питання про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою, в сумі 9 000,00 грн, суд виходить з таких приписів статей 134, 139 КАС України.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За приписами частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Позивач на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в сумі 9 000,00 грн подав копії: договору про надання правової допомоги №15/02/23 від 15.02.2023 (а.с.36), акт виконаних робіт по договору про надання правничої допомоги від 01.03.2023 (а.с.37). З вказаних документів вбачається надання правової допомоги адвокатом Нестеруком Р.В. позивачу ОСОБА_1 за його позовом до ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу від 03.02.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлення на роботі шляхом поновлення на посаді завідувача сектору контролю за регульованими цінами або рівнозначній посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.02.2023 до дня поновлення на роботі; стягнення 30 000,00 грн завданої моральної шкоди, у вигляді представництва, складання і подання позовної заяви на суму 9 000,00 грн.

Водночас, для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно із його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, п. 268).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про недоведеність представником позивача витрат, які він просить стягнути, оскільки останнім не надано доказів фактичного понесення таких витрат.

Враховуючи наведене, суд відмовляє в стягненні витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що встановлених судом обставин достатньо для ухвалення рішення у цій справі про задоволення позову частково.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З урахуванням цих положень рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дня, наступного за днем звільнення 04.02.2023.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області від 03 лютого 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору контролю за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області.

Зобов`язати Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 04 лютого 2023 року до дня поновлення на роботі.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області (43020, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Поліська Січ, 10, )

Суддя В.В. Дмитрук