Справа № 336/5420/22 (2-а/336/64/22)
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2023-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 квітня 2023 року м. Дніпросправа № 336/5420/22 (2-а/336/64/22)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23 грудня 2022 року (суддя Дмитрюк О.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, інспектора Департаменту патрульної поліції Єсікова Дмитра Олександровича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, інспектора Департаменту патрульної поліції Єсікова Дмитра Олександровича, в якому просив скасувати постанову серії 1АВ №03050562 від 20 жовтня 2021 року про накладення на позивача адміністративного стягнення по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого в автоматичному режимі.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23 грудня 2022 року позов задоволено.

Скасовано постанову серії 1АВ № 03050562 від 20.10.2021, винесену інспектором Департаменту патрульної поліції Єсіковим Дмитром Олександровичем, про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі за ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що вчинення позивачем адміністративного правопорушення підтверджується належними доказами, які долучені до матеріалів справи. Також, спірна постанова відповідає вимогам, встановленим у Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що за змістом апеляційна скарга дублює відзив на адміністративний позов та вказує, що позивачем не оскаржувалося право відповідача на складання адміністративних протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, предметом розгляду справи була наявність правової підстави для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 20.10.2021 інспектором ДПП Єсіковим Д.В. винесена постанова у справі про адміністративне правопорушення серії 1АВ №03050562, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 680 грн.

У постанові зазначено, що 20.10.2021 о 15 год. 55 хв. за адресою: Н15 Запоріжжя Донецьк 2+090 зафіксовано транспортний засіб VOLKSWAGEN JETTA д.н.з. НОМЕР_1 , особа, яка керувала транспортним засобом, перевищила встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів на 46 км/год, чим порушила п. 12.9(б) Правил дорожнього руху України, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 122 КУпАП. На позивача накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 680 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає таке.

Як слідує з матеріалів справи, зокрема постанови про накладення адміністративного стягнення, позивача притягнуто до відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП. Колегія суддів зазначає, що диспозиція вказаної норми має бланкетний характер, тому у кожному конкретному випадку має встановлюватися, які саме приписи Правил дорожнього руху порушено.

Оскаржувана постанова серії 1АВ № 03050562 від 20.10.2021 має вказівку на порушення водієм п.12.9 (б) ПДР України.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.12.9 (б) ПДР України встановлено, що водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в п.п.12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Пункти 12.4-12.7 Правил дорожнього руху України визначено наступним:

12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

12.5. У житлових і пішохідних зонах швидкість руху не повинна перевищувати 20 км/год.

12.6. Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю:

а) автобусам (мікроавтобусам), що здійснюють перевезення організованих груп дітей, легковим автомобілям з причепом і мотоциклам - не більше 80 км/год.;

б) транспортним засобам, якими керують водії із стажем до 2 років, - не більше 70 км/год;

в) вантажним автомобілям, що перевозять людей у кузові, та мопедам, - не більше 60 км/год;

г) автобусам (за винятком мікроавтобусів) - не більше 90 км/год;

ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.

12.7. Під час буксирування швидкість не повинна перевищувати 50 км/год

Отже, пункт 12.9. (б) ПДР України є узагальнюючою обмежувальною нормою, що у структурі має застосування декількох альтернативних зобов`язальних норм, як то п.п. 12.4-12.7 Правил дорожнього руху України (які безумовно застосовуються окремо один від одного), наявність встановлених дорожніх знаків 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3.

Зазначений пункт є відсильним та передбачає, крім обов`язкового посилання на відповідний пункт, що входить до узагальнюючої норми, обов`язкову вказівку та формулювання такої норми.

При винесенні постанови суб`єктом владних повноважень зазначеної вимоги не дотримано.

Так, у спірній постанові зазначено, що позивач порушив вимоги п.12.4 ПДР. Разом з цим у постанові вказано, що позивач перевищив швидкість, рухаючись: Н15 Запоріжжя Донецьк 2+090.

Однак у постанові інспектора поліції не зазначено в зоні дії якого дорожнього знаку було вчинено адміністративне правопорушення, чи було це правопорушення зафіксовано в зоні дії дорожніх знаків 5.45- 5.46, або за межами населеного пункту - на трасі Запоріжжя Донецьк. Жодних доказів прив`язки до місцевості, на якій здійснювалося вимірювання швидкості, до постанови не надано.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, унеможливлюють пересвідчитися, що позивачем дійсно було порушено вимоги п. 12.4 ПДР, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Принцип презумпції невинуватості, передбачає, що всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення відповідно до статті 251 КУпАП є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до вимог статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Серед вимог частини 1 статті 280 КУпАП вказано, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Згідно з п.1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того , що факт порушення позивачем вимог п.12.9.(б) ПДР України не підтверджується належними і допустимими доказами у справі, які відповідач мав би дослідити під час прийняття оскаржуваної постанови із зазначенням їх у такій постанові.

Інших доказів на підтвердження порушення позивачем п.п.12.9.(б) ПДР України відповідачем не надано.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Щодо вимог позивача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000,00 грн. апеляційний суд зазначає таке.

Згідно матеріалів справи між позивачем та адвокатом Євсеєнком В.В. був укладений договір про надання професійної правничої допомоги № б/н від 12.09.2022.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору, який містить відомості щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості та розрахунковою квитанцією № 08 від 08.02.2022, витрати на правничу допомогу складають 4000,00 грн.

До матеріалів справи долучено перелік (розрахунок) наданих послуг за Договором від 08.02.2023, з якого слідує, що за складання та подання до Третього апеляційного адміністративного суду відзиву на апеляційну скаргу, а також інших документів правового змісту в міру виникнення необхідності, становить 4000,00 грн, орієнтовний час, витрачений адвокатом - 4 год.

З наведеного вище слідує, що позивач просить стягнути на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 по справі №810/2760/17.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 по справі №922/2685/19.

В даному випадку, колегія суддів вважає, що співмірною сумою витрат на правничу допомогу є саме 1000,00 грн., а не 4000,00 грн. як заявлено позивачем.

При цьому колегія суддів враховує, що на користь позивача в суді першої інстанції стягнуто витрати на правничу допомогу за складання та подання позову, складання та подання адвокатського запиту до Департаменту патрульної поліції м.Київ щодо отримання інформації та попій необхідних документів у розмірі 2000,00 грн., в той час як за відзив на апеляційну скаргу на рішення заявлено суму у розмірі 4000,00 грн., що не відповідає пропорційності використаного часу на складання позову та відзиву на апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн. (одна тисяча грн).

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко