Справа № 160/10294/20
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2023-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіКоренева А.О.
за участі секретаря судового засідання
представника позивача - Озюменка Є.Ю. представника відповідача 1 - Стожука О.В. представника відповідача 3 - Стороженка А.І
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро клопотання представника позивачки ОСОБА_1 - Озюменка Євгена Юрійовича про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань (далі - відповідач-1), Виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимировича (далі - відповідач-2), Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (далі - відповідач-3) про визнання неправомірними дій, скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, -
В провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимировича, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві про визнання неправомірними дій, скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, із такими позовними вимога:
визнати дії виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимирович, направленні на звільнення ОСОБА_2 з посади першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава неправомірними;
визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 13.08.2020 року №514-ос про звільнення ОСОБА_2 з посади першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава;
визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 року №531-ос про звільнення ОСОБА_2 з посади першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава;
визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 13.10.2020 року про звільнення ОСОБА_2 з посади першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава;
поновити ОСОБА_2 на посаді, що є рівнозначною посаді першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, а за відсутності такої посади на іншій рівнозначній посаді в цьому (або іншому) державному органі;
стягнути з Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.10.2020 року по дату винесення судового рішення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 залишено без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Державного бюро розслідувань від 14.07.2020 року №93 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на 2020 рік».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 січня 2023 року призначено справу в загальному проваджені у підготовче засідання.
Вказане клопотання обґрунтовано тим, що предметом розгляду Конституційним Судом України є положення другого речення абзацу першого частини третьої статті 87 Закону № 889 в редакції Закону № 440 «суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності)», що об`єктивно унеможливлює розгляд даної адміністративної справи. Оскільки, питання законності дій відповідача 1 по відношенню до позивача по справі та його звільнення знаходиться у прямій залежності не тільки від правильного тлумачення ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу», а безпосередньо пов`язано із відповідністю вимогам ст.ст.8.19,22,38,43, 58, 62 Конституції України приписів другого речення абзацу першого частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889VIII (далі - Закон № 889) в редакції Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-ІХ (далі - Закон № 440). Без наявності рішення Конституційного Суду щодо конституційності/неконституційності цієї норми Закону, яка діяла один рік, адміністративним судом неможливо об`єктивно розглянути справу щодо звільнення позивача без пропонування їй усіх наявних вакантних посад при тому, що Конституційним Судом вже розглядається дана справа та конституційне провадження відкрито. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги й аналізуючи приписи окремих статей Закону України «Про державну службу», позивач наголошує на їхній суперечності Конституції України. А це є підставою для визнання незаконним і скасування оскарженого наказу про звільнення.
10 квітня 2023 року у судовому засіданні представник позивача підтримав клопотання про зупинення провадження у справі з викладених у ньому підстав.
Представник Державного бюро розслідувань у судовому засіданні 10.04.2023 року проти задоволення клопотання про зупинення провадження у справі заперечував, зазначаючи, що позивачка належним чином не обґрунтувала наявність зв`язку між очікуваним рішенням Конституційного Суду України за наслідками розгляду конституційної скарги ОСОБА_3 і предметом даного спору, в тому числі не конкретизувала, у чому саме полягає об`єктивна неможливість розгляду даної справи без попереднього вирішення органом конституційної юрисдикції зазначеноїскарги.
Представник Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві у судовому засіданні 10.04.2023 року також заперечував проти задоволення, посилаючись на те, що обставини, які зазначені позивачкою не свідчать про неможливість розгляду даної справи.
Вирішуючи вищезазначене клопотання, суд виходить з такого.
За правилами пункту 3 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Висновки щодо застосування вищезгаданої норми процесуального права неодноразово висловлювалися Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 800/330/17 (провадження №11-509заі19), відповідно до яких, з огляду на зазначені вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі, адміністративний суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати:
- чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається адміністративним судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження;
- чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи.
Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено.
Таким чином, у клопотанні про зупинення провадження у справі заявник повинен надати чітке обґрунтування, у чому полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи.
Наведені у клопотанні доводи зводяться до незгоди із положеннями абзацу першого частини третьої статті 87 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII в редакції Закону № 440-IX, які позивач уважає неконституційним у зв`язку із невідповідністю їх Конституції України.
Позивач уважає, що у разі ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання цього Закону неконституційним, відбудеться зміна правової регламентації спірних у цій справі правовідносин і це може вплинути на судове рішення, ухвалене за наслідками розгляду цієї адміністративної справи.
Суд, зауважує, що позивачка оскаржує наказ Державного бюро розслідувань від 13.08.2020 року №514-ос про її звільнення з посади першого заступника директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава.
Разом з тим, суд відзначає, що за приписами частини другої статті 152 Конституції України, з якою кореспондуються положення статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII "Про Конституційний Суд України", закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Тобто, ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 , який вважає, що внесені Законом № 440 зміни призвели до звуження змісту та обсягу його конституційного права на працю, а також позбавили його захисту від незаконного звільнення, не матиме впливу на норми матеріального права, не зумовлює зміну правової регламентації спірних правовідносин у законодавстві, чинним станом на час виникнення останніх, а отже й зупинення провадження у даному конкретному випадку не можна вважати виправданим і таким, що є необхідним за цих обставин.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі № 440/8004/20, яку суд враховує в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України.
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.
Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього (абзаци другий, третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).
При цьому положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи) (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).
Отже, за чинного правового регулювання закони, інші правові акти або їх окремі положення втрачають чинність у визначений Конституційним Судом України день, але не раніше дня ухвалення ним рішення.
Виключенням із цього правила може бути надання нормі права ретроактивної дії у випадках пом`якшення або скасування юридичної відповідальності фізичної особи (стаття 58 Конституції України; Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).
Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду (речення друге пункту 3 частини першої статті 236 чинного КАС України).
«Зупинення провадження в адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, є доцільним у випадках, коли предметом розгляду органу конституційної юрисдикції є норми закону чи іншого акту, якими врегульовано питання щодо юридичної відповідальності фізичної особи.
В інших випадках визнання неконституційним закону чи іншого акту не матиме впливу на правове регулювання відносин, що виникли (відбулися) до ухвалення рішення Конституційним Судом України.
Керуючись статтями 236, 248 Кодексу адміністративного судочинства України,
Клопотання представника позивачки ОСОБА_1 - Озюменка Євгена Юрійовича про зупинення провадження у справі залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили в порядку та строки встановленіст. 256 КАС України і оскарженню не підлягає.

Суддя А.О. Коренев