Справа № 120/650/23
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2023-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 квітня 2023 р. Справа № 120/650/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036)

Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області (вул. Ольжича , 7, м. Житомир, 10003)

Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області (майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61000)

про: визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач 1) про визнання протиправними дії відповідача 1 щодо відмови у зарахуванні позивачеві до страхового стажу періоду роботи з 26.03.2002 по 28.12.2007 на посаді продавця непродовольчих товарів за трудовим договором №220 від 26.03.2002 (записи №6-7 вкладиша до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 15.08.1991); зобов`язання відповідача 1 зарахувати позивачеві до страхового стажу період роботи з 26.03.2002 по 28.12.2007 на посаді продавця непродовольчих товарів за трудовим договором №220 від 26.03.2002 та призначити пенсію по інвалідності з дня встановлення інвалідності 12.10.2022; стягнення з відповідача 1 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 12.10.2022 звернулась до відповідача 1 із заявою про призначення пенсії по інвалідності. Рішенням №55 від 19.10.2022 позивачці відмовлено в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до ст. 30 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, визначеного ст. 32 вказаного Закону, а саме 13 років. Зазначено, що страховий стаж згідно наданих документів складає 11 років 08 місяців 21 день. За доданими документами не враховано період трудової діяльності з 26.03.2002 по 28.12.2007 відповідно до записів №6-7 вкладиша до трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки вищевказаний період роботи не підтверджено трудовим договором, зареєстрованим в Ямпільському центрі зайнятості, а також за даними реєстру застрахованих осіб за формою ОК -5 від 13.10.2022 вищевказаний період трудової діяльності відсутній. Як наслідок, позивач прийняла рішення взяти добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у пенсійному страхуванні та 06.12.2022 уклала договір з Головним управлінням ДПС у Вінницькій області. 07.12.2022 позивач сплатила єдиний внесок за попередній період з 01.01.2017 по 30.04.2018. Наприкінці грудня позивач повторно звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії. Однак, рішенням №55 від 02.01.2023 позивачці знову відмовлено в призначенні пенсії. Підставою для відмови стало те, що в заявниці, згідно наданих документів, наявний страховий стаж 12 років 04 місяці 21 день. Вказано, що за доданими документами не враховано період трудової діяльності з 26.03.2002 по 28.12.2007 відповідно до записів №6-7 вкладиша до трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки вищевказаний період роботи не підтверджено трудовим договором, зареєстрованим в Ямпільському центра зайнятості, а також за даними реєстру застрахованих осіб за формою ОК -5 відсутня сплата внесків за даний період. Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 31.01.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім цього, вказаною ухвалою витребувано у відповідача 1 належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

16.02.2023 року за вх. № 6935/23 до суду від представника позивача надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача 1. Так, представник позивача просила замінити Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на належного відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області та залучити до участі у справі як співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

24.02.2023 року за вх.№8269/23 до суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач 1 зазначає, що позивач 27.12.2022 року звернувся з заявою про призначення пенсії по інвалідності згідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. За принципом екстериторіальності розгляд вказаної заяви здійснювало Головне управління Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області. Так, опрацювавши заяву та надані позивачем документи, прийнято рішення від 02.01.2023 №55 року про відмову в призначені пенсії по інвалідності. Відповідач 1 звертає увагу на положення п. 1 ст. 30 Закону №1058, відповідно до якого пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого ст. 32 цього Закону. П. 1 ст. 32 Закону №1058 передбачено, що особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю 2 та 3 груп при досягненні особою віку від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу було не зараховано період роботи з 26.03.2002 по 28.12.2007 згідно вкладиша до трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки цей період роботи не підтверджено трудовим договором, зареєстрованим в Ямпільському центрі зайнятості, також за даними реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 відсутня сплата внесків за даний період. При цьому, страховий стаж позивача склав 12 років 4 місяці 21 день, що є не достатнім для призначення пенсії по інвалідності 2 групи відповідно до ст.32 Закону №1058. Таким чином, враховуючи викладене, прийнято обґрунтоване рішення про відмову в призначенні позивачеві пенсії по інвалідності. Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідач 1 зауважує, що позивач не надала жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями відповідача 1 та завданням моральної шкоди. При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того відповідач 1 наголошує, що рішення про відмову в призначені пенсії позивачеві від 19.10.2022 року № 55 приймалося Головним управлінням Пенсійного фонду України у Житомирській області, тобто вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди з відповідача 1 у зв`язку з його протиправними діями, є безпідставними.

Ухвалою суду від 27.02.2023 клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача задоволено частково, зокрема, до участі у справі як співвідповідачів залучено Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області (далі - відповідач 2) та Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області (далі - відповідач 3).

23.03.2023 до суду за вх. № 13124/23 до суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву. Так, відповідач 2 зазначає, що 13.10.2022 позивач звернулася до відповідача 1 із заявою щодо призначення пенсії по інвалідності відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка опрацьовувалась за принципом екстериторіальності саме відповідачем 2. За результатами розгляду такої заяви прийнято рішення від 19.10.2022 року № 55 про відмову у призначенні позивачеві пенсії по інвалідності. За доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано період трудової діяльності з 26.03.2002 по 28.12.2007 відповідно до записів №6-7 вкладиша до трудової книжки НОМЕР_1 від 15.08.1991, оскільки вищевказаний період роботи не підтверджено трудовим договором зареєстрованим в Ямпільському центрі зайнятості, також за даними реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 від 13.10.2022 вищевказаний період трудової діяльності відсутній. За наданими документами та згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становив 11 років 21 день, що є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності. Відповідач 2 звертає увагу, що в рішенні від 19.10.2022 зазначено, що страховий стаж Позивача становить 11 років 08 місяців 21 день, оскільки помилково було враховано період навчання з 01.01.1987 по 28.06.1991, проте позивач навчалася з 01.09.1987 по 28.06.1991. Стосовно стягнення моральної шкоди відповідач 2 вказує, що за відсутності доказів, які б підтверджували б наявність причинного зв`язку між неправомірними діями Управління та стражданнями, приниженнями, моральними переживаннями позивача, а також не надання позивачем жодних обґрунтованих доказів, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Враховуючи вищевикладене відповідач 2 вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

28.03.2023 за вх.№13749/23 до суду від відповідача 3 надійшов відзив на позовну заяву. Обґрунтовуючи свою позицію відповідач 3 наводить аргументи аналогічні до аргументів відповідача 1 та відповідача 2.

07.04.2023 за вх.№16143/23 до суду надійшли додаткові пояснення позивача.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

12.10.2022 року Жмеринською міськрайонною МСЕК проведено первинний огляд позивача, за результатами якого їй встановлено ІІ групу інвалідності.

13.10.2022 позивач звернулась до відповідача 1 з заявою про призначення пенсії по інвалідності.

За принципом екстериторіальності вказану заяву передано на розгляд відповідача 2.

Опрацювавши заяву позивача, відповідачем 2 19.10.2022 прийнято рішення № 55 про відмову в призначенні позивачеві пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 13 років. Так, страховий стаж позивача складає 11 рік 08 місяців 21 день.

До страхового стажу не зараховано період трудової діяльності з 26.03.2002 по 28.12.2007 відповідно до записів №6-7 вкладиша до трудової книжки НОМЕР_1 від 15.08.1991, оскільки вищевказаний період роботи не підтверджено трудовим договором, зареєстрованим в Ямпільському центрі зайнятості, також за даними реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 від 13.10.2022 вищевказаний період трудової діяльності відсутній.

06.12.2022 року позивач уклала з Головним управлінням ДПС у Вінницькій області договір про одноразову сплату у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до вказаного договору позивач сплатила єдиний внесок за попередній період з 01.01.2017 по 30.04.2018 у розмірі 47168,00 грн.

В подальшому, 27.12.2022 позивач повторно звернулась до відповідача 1 із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

За принципом екстериторіальності вказану заяву передано на розгляд відповідача 3.

За результатами розгляду заяви позивача, відповідачем 3 02.01.2023 прийнято рішення №55 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності з підстав відсутності необхідного страхового стажу -13 років, адже страховий стаж позивача склав 12 років 04 місяці 21 день.

До страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 26.03.2002 по 28.12.2007 згідно вкладиша до трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки цей період роботи не підтверджено трудовим договором, зареєстрованим в Ямпільському центрі зайнятості, також за даними реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 відсутня сплата внесків за даний період.

Не погоджуючись з діями та рішеннями відповідачів щодо не зарахування до страхового стажу період з 26.03.2002 по 28.12.2007, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із такого.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 46 Конституції України закріплює право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, особливості призначення, перерахунку і виплати пенсій врегульовано Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

П. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV визначено, що громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону №1058-IV пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Ст. 32 Закону №1058-IV встановлено, що особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією. Зокрема, для призначення такої пенсії особам з інвалідністю II та III груп від 52 років до досягнення особою 55 років включно необхідна наявність 13 років страхового стажу.

Виходячи з приписів ст. 1 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Періоди, з яких складається страховий стаж визначені в ст. 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч.2 ст. 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Таким чином, з викладених законодавчих норм вбачається, що право особи на призначення пенсії по інвалідності обумовлюється наявністю необхідного страхового стажу залежно від віку особи з інвалідністю.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, остання досягла 52-річного віку.

Водночас спірним є питання наявності в позивача необхідного страхового стажу для призначення пенсії по інвалідності, а саме 13 років.

Так, рішенням відповідача 2 від 19.10.2022 року № 55 та рішенням відповідача 3 від 02.01.2023 року № 55 до страхового стажу позивача не зараховано період трудової діяльності з 26.03.2002 по 28.12.2007 відповідно до записів №6-7 вкладиша до трудової книжки НОМЕР_1 від 15.08.1991, оскільки вищевказаний період роботи не підтверджено трудовим договором, зареєстрованим в Ямпільському центрі зайнятості, також за даними реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 від 13.10.2022 вищевказаний період трудової діяльності відсутній.

В контексті наведеного суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 39 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Суд зауважує, що відповідно до п. 1,2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.

Судом встановлено, що у вкладиші до трудовій книжці позивача НОМЕР_2 , який є невід`ємною частиною трудової книжки, крім інших, містяться наступні записи:

- № 6 26.03.2002 року прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів за трудовим договором № 220 від 26.03.2002, зареєстрованим у Ямпільському районному центрі зайнятості;

- № 7 28.12.2007 року звільнена з роботи за згодою сторін.

Крім того, вказані записи №6 і № 7 підтверджені директором Ямпільського районного центру зайнятості.

Відтак, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, спірний період роботи позивача підтверджено відповідними записами в трудовій книжці.

При цьому, суд враховує, що відповідно до п.п. 2 п. 2.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846, до заяви про призначення пенсії, серед іншого, додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637.

Отже, додаткові документи для підтвердження стажу роботи вимагаються лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Записи у вкладиші до трудовій книжці позивача НОМЕР_2 містять повну інформацію щодо періоду її роботи з 26.03.2002 по 28.12.2007 роки.

Доказів визнання таких записів недостовірними відповідачами суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем 2 і 3 при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії.

Крім того, щодо відсутності спірного періоду за даними реєстру застрахованих осіб, суд зазначає наступне.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у ст. 20 Закону 1058-IV.

Так, абз. 1 ч. 1 ст. 20 Закону 1058-IV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Відповідно до ч. 2 зазначеної статті обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Згідно з ч. 10 ст. 20 Закону 1058-IV якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Нормами ст. 106 Закону 1058-IV передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку, що обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Отже, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, виплати йому заробітної плати не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі. Особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року (справа № 208/6680/16-а), від 20.03.2019 (справа № 688/947/17), від 30.09.2019 (справа № 316/1392/16-а), від 27.05.2021 (справа № 343/659/17) від 30.12.2021 (справа № 348/1249/17).

Відтак відсутність в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховано особу даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за період роботи позивача з 26.03.2002 по 28.12.2007 не є підставою для позбавлення позивача права на зарахування указаного періоду до страхового стажу.

Враховуючи вищевикладене, суду доходить висновку, що відповідачем 2 і відповідачем 3 протиправно не зараховано до страхового стажу період роботи позивача з 26.03.2002 року по 28.12.2007 року.

Позивачем заявлено вимогу про визнання протиправними дій відповідачів щодо відмови у зарахуванні позивачеві до страхового стажу періоду роботи з 26.03.2002 по 28.12.2007 на посаді продавця непродовольчих товарів за трудовим договором №220 від 26.03.2002 (записи №6-7 Вкладиша до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 15.08.1991.

Водночас суд зауважує, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Наведене узгоджується із приписами п. 2 та 10 ч. 2 стє 245 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

На переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту не є неналежним, оскільки юридичним вираженням відмови у незарахуванні позивачеві до страхового стажу періоду роботи з 26.03.2002 по 28.12.2007 на посаді продавця непродовольчих товарів за трудовим договором №220 від 26.03.2002 є саме рішення відповідача 2 від 19.10.2022 № 55 та рішення відповідача 3 від 02.01.2023 року № 55, а тому суд вважає за необхідне, керуючись ст. 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач; повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Відтак за обставин, коли відповідачами не дотримано вимог законодавства при здійсненні розгляду заяв позивача про призначення пенсії, негативні наслідки від такої поведінки не можуть перекладатися на фізичну особу.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відтак, керуючись положеннями ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вважає можливим вийти за межі заявлених позовних вимог та з метою ефективного захисту порушених прав позивача визнати протиправними та скасувати рішення відповідача 2 від 19.10.2022 року №55 та рішення відповідача 3 від 02.01.2023 року № 55.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача 1 зарахувати позивачеві до страхового стажу період роботи з 26.03.2002 по 28.12.2007 на посаді продавця непродовольчих товарів за трудовим договором №220 від 26.03.2002 та призначити пенсію по інвалідності з дня встановлення інвалідності 12.10.2022, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Оскільки суд дійшов висновку про протиправність рішень відповідача 2 і 3, якими до страхового стажу позивача не зараховано період її роботи з 26.03.2002 по 28.12.2007 та, як наслідок, відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності, відповідно позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача 1 зарахувати позивачеві до страхового стажу період роботи з 26.03.2002 по 28.12.2007 на посаді продавця непродовольчих товарів за трудовим договором №220 від 26.03.2002 та призначити пенсію по інвалідності є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо дати, з якої відповідача 1 належить зобов`язати призначити позивачеві пенсію, то суд вказує, що відповідно до приписів ст. 45 Закону 1058-IV пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності

Судом встановлено, що позивачеві встановлено інвалідність 12.10.2022 року, а звернулась вона із заявою про призначення пенсії по інвалідності 13.10.2022 року.

Відтак, з урахуванням вищенаведених обставин, пенсію по інвалідності позивачеві належить призначити з дня встановлення інвалідності, тобто з 12.10.2022 року.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовуються державою у встановленому порядку.

Відповідальність держави за зобов`язаннями визначено у гл. 11 Цивільного кодексу України ( далі ЦК України) та ст.ст. 1173-1175 ЦК України.

Згідно з ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Майнова шкода це зменшення або втрата (загибель) певного особистого чи майнового блага. Відшкодування майнової шкоди є видом цивільно-правової відповідальності особи за неправомірну поведінку або неправомірне рішення.

Одним із способів відшкодування майнової шкоди є відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1)якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3)в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач має надати докази, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювала та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача 1 моральної шкоди, позивач зазначає, що моральна шкода, яку він зазнав полягає в наявних негативних змінах у психічній сфері внаслідок усвідомлення факту порушення його конституційних прав, як людини, яка не отримала вчасно пенсію, через протиправну поведінку відповідача, що завдала йому душевних, психічних та фізичних страждань.

Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань діями відповідача 1 по справі, які є предметом даного спору та які позивач вважає протиправними, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Враховуючи вищенаведене, у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічна правова позиція висловлена судами у постановах від 20.12.2018 № 805/2988/16-а, від 18.10.2018 № 233/5792/16-а, від 13.02.2018 № 234/11095/17, від 15.05.2019 №709/1751/17, від 27.01.2020 №520/13856/19.

Окрім того, відповідно до ст.73 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" кошти Пенсійного фонду використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів фонду. Забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Разом з тим, позивачем не надано будь-яких доказів - фактичних даних, на підставі яких можна встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу діями або бездіяльністю відповідача 1, було завдано моральну шкоду, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, суд не вирішує питання про його стягнення з відповідачів.

Водночас представником позивача в позовній заяви заявлено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 7 000, 00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу у цій справі, суд керується такими мотивами.

Згідно з ч. 1,4 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Так, відповідно до ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»:

договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4);

інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно з положеннями ст. 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Ч. 2 та 3 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень доводить, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

На підтвердження цих обставин суду надаються договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Такі документи повинні бути оформлені у визначеному законом порядку та відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

При цьому, покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень ст. 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

В цьому контексті суд зауважує, що позивачем є особа, яка не володіє спеціальними знаннями в сфері права. В свою чергу, предметом спірних правовідносин є бездіяльність, внаслідок якої відбулось порушення гарантованого Конституцією України права позивача.

Враховуючи наведене суд вважає, що звернення позивача до адвоката за правовою допомогою у зв`язку з встановленою протирпавністю дій бездіяльністю відповідача було не лише закономірним, але й необхідним.

З матеріалів справи, вбачається що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги від 20.01.2023, платіжну інструкцію від 25.01.2023 на суму 7 000 грн., акт № 1 здачі-приймання наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 20.01.2023 та ордер серії АВ №1061029.

З огляду на викладене, беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Суд звертає увагу на додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) де вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

Так, суд звертає увагу, що згідно п. 4.4 договору про надання правничої допомоги послуг адвоката складає обумовлену сторонами суму 7 000 грн.

Відповідно до акту № 1 здачі-приймання наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 20.01.2023оку, адвокат надав позивачеві наступну професійну правничу допомогу:

- юридична консультація замовнику 500 грн.;

- підготовка та подання позовної заяви про визнання дій ГУ ПФУ у Вінницькій області протиправними, зобов?язання вчинити дії (до Вінницького окружного адміністративного суду); представлення та захист прав та інтересів Замовника під час розгляду справи у Вінницькому окружному адміністративному суді (складення та подання процесуальних заяв, заяв по суті справи, участь в судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи, тощо) 6 500 грн.

При вирішенні питання щодо суми стягнення коштів, суд враховує, що дана справа є справою незначної складності та типовою, щодо спірних правовідносин існує усталена судова практика, обсяг доказів наданих до позовної заяви не є об`ємним та такі докази не потребували вчинення представником позивача додаткових дії для їх отримання, розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та за результатами такого розгляду суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Також суд враховує позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 01.02.2023 року у справі №160/19098/21, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Виходячи з викладеного, суд при визначенні суми відшкодування доходить висновку про зменшення розміру заявлених сум витрат на професійну правничу допомогу та присудження позивачу витрат на професійну правничу допомогу частково у сумі 2 100 грн. 00 коп.

Таким чином, за результатами розгляду справи на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 100 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Керуючись Конституцією України, Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», "Про пенсійне забезпечення", Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 637 та ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області рішення № 55 від 19.10.2022 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області рішення № 55 від 02.01.2023 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період її роботи з 26.03.2002 по 28.12.2007 на посаді продавця непродовольчих товарів за трудовим договором №220 від 26.03.2002 та призначити пенсію по інвалідності з дня встановлення інвалідності 12.10.2022.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 700 грн. 00 коп.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 700 грн. 00 коп.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 700 грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036, )

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області (вул. Ольжича , 7, м. Житомир, 10003, )

Відповідач 3: Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області (майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61000, )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 12.04.2023 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна