Справа № 640/12921/22
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу Головного управління ДПС у м. Києві від 15.05.2019 року №Ф-221235-17У;

- визнати протиправною та скасувати постанову Дарницького відділу ДВС у м. Києві про відкриття виконавчого провадження від 26.10.2021 року; про арешт коштів боржника від 26.10.2021 року; про розшук майна боржника від 10.06.2022 року; про арешт майна боржника від 10.06.2022 року;

- стягнути з ГУ ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. моральної шкоди;

- стягнути з ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДПС у м. Києві та Дарницького відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 по 50 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу про сплату боргу Головного управління ДПС у м. Києві від 15.05.2019 року №Ф-221235-17У. Визнано протиправною та скасовано постанову Дарницького відділу ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) у виконавчому провадженні №67198559 про відкриття виконавчого провадження від 26.10.2021, про арешт коштів боржника від 26.10.2021, про розшук майна боржника від 10.06.2022 та про арешт майна боржника від 10.06.2022. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути із Головного управління ДПС у м. Києві 200 000,000 грн. моральної шкоди та стягнути з ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДПС у м. Києві та Дарницького відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) по 50 000, 00 грн. моральної шкоди з кожного.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що незаконними діями відповідачів, зокрема направлення заслуженій людині, громадському діячу, якого знає вся Україна, полковнику МВС, конверту із зазначенням на ньому «Про виконання рішень. Арешт та розшук майна боржника», що принижує честь та гідність позивача, та є публічно доведеним до численного кола осіб, які спричинили у позивача душевні страждання, занепокоєння, сором та приниження. Апелянт зазначає, що всі ці обставини призвели до виникнення хвилювань, які негативно виплинули на його психоемоційний стан.

Також, апелянт зауважує, що перебуваючи тривалий час у стані стресу, переживаючи неправомірні дії відповідачів, він та його дружина зазнали психічних страждань, які порушили їхній звичайний спосіб життя.

Від відповідачів відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Згідно зі статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, Головним управлінням ДПС у м. Києві 15.05.2019 винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-221235-17У, відповідно до якої позивач повинен був сплатити недоїмку у розмірі 7040,00 грн.

На підставі вказаної податкової вимоги від 15.05.2019 Дарницьким відділом ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) 26.10.2021 відкрито виконавче провадження №67198559.

У вказаному виконавчому провадженні №67198559 державним виконавцем було прийнято наступні постанови: про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках; про розшук майна боржника, якою оголошено в розшук майно боржника; про арешт майна боржника, якою накладено арешт на транспортні засоби.

Не погоджуючись з оскаржуваними рішеннями, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовна вимога про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу підлягає задоволенню, оскільки останній звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування та не має обов`язку щодо його сплати. Також суд зазначив, що задоволенню підлягає вимога про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника, про розшук майна боржника та про арешт майна боржника, оскільки вони прийняті не у відповідності до приписів п.п.1,3,8 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, що є свідченням прийняття таких рішень, як невмотивованих.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди, суд зазначив, що ОСОБА_1 не виконав свого обов`язку щодо доказування та не надав суду жодного доказу на підтвердження моральних страждань, а також не надав жодного обґрунтування щодо заявленого розміру моральної шкоди.

Надаючи оцінку зазначеним обставина справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України, положення якого застосовні до спірних відносин в аспекті вимог про стягнення моральної шкоди, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом третім постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами четвертим та п`ятим постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4).

У позовній заяві позивач вказав, що неправомірними діями відповідачів йому було завдано психологічних страждань, оскільки безпідставно його зроблено боржником.

Також позивач зазначив, що протиправні дії відповідачів завдали йому душевних страждань, занепокоєння, сором та приниження.

Однак, такі доводи не можуть слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

В контексті зазначеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Враховуючи вищезазначені правові норми, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №818/1430/17.

Зважаючи на те, що позивачем не надано жодних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду апеляційної інстанції не надає жодних доказів, які б підтверджували завдання йому моральної шкоди, а наводить лише ті доводи, які були викладені в позовній заяві, та яким надана оцінка судом першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального права.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 11 квітня 2023 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя О.М.Оксененко