Справа № 140/5481/22
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/5481/22 пров. № А/857/17173/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Носа С.П., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року у справі №140/5481/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області, Державної судової адміністрації України , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України про визнання дії та бездіяльності протиправними, -

суддя в 1-й інстанції Каленюк Ж.В.

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області (далі - відповідач 1, ТУ ДСА України в Волинській області), Державної судової адміністрації України (далі - апелянт, відповідач 2, ДСА України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України (далі - ДКС України) про визнання протиправними дій ТУ ДСА України в Волинській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, тобто 2102,00 грн; стягнення недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року у розмірі 92030,40 грн (з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є суддею Луцького міськрайонного суду Волинської області та у 2021 році отримувала суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення, що нараховувалася та виплачувалася ТУ ДСА України в Волинській області з посадового окладу, що є значно меншим розміру, визначеного частиною третьою статті 135 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII). Так посадовий оклад протиправно розраховувався з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений для визначення базового розміру посадового окладу судді згідно зі статтею 7 Закону України від 15 грудня 2020 року №1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» (далі Закон №1082-IX), тобто з розміру 2102,00 грн, замість розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 1 січня календарного року (2270,00 грн).

Позивач вважає, що до спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які попри те, що в часі цей Закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону №1082-ІХ. А тому відповідно до пункту 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду має становити 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, тобто розрахункова величина у 2021 році має становити 2270,00 грн, а не 2102,00 грн.

Розмір недоплаченого посадового окладу та надбавки за вислугу років за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року становить 86486,40 грн, а сума недоплаченої допомоги на оздоровлення - 5544,00 грн, та всього позивач просила стягнути на її користь 92030,40 грн з ДСА України шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів».

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01.11.2022 адміністративний позов задоволено повністю; визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн; стягнуто з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року в розмірі 92030,40 грн (дев`яносто дві тисячі тридцять грн 40 коп.), з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів».

Не погоджуючись із вказаним рішенням його оскаржив в апеляційному порядку, зокрема, відповідач 2, ДСА України, та просив скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01.11.2022 у справі №140/5481/22 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ДСА України вважає рішення від 01.11.2022 необґрунтованим, оскільки в оскарженому рішенні має місце неповне з`ясування судом всіх обставин, що мають значення для справи, я наслідок, рішення ухвалене з невірним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.

Апеляційну скаргу зокрема мотивовано тим, що відповідно до приписів Закону №1402-VIII ДСА здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів. Нормою ч. 3 ст. 135 цього ж Закону визначено, що базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка станом на 1 січня 2021 року складає 2102,00 грн. Отже з прийняттям вказаного закону зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Інформативним листом Міністерства фінансів України від 11.08.2020 №04110-08-2/24733 зазначено, що видатки на 2021 рік на оплату праці працівників бюджетної сфери розраховано з урахуванням прогнозного розміру посадового окладу працівника 1 розряду ЄТС та прогнозного розміру мінімальної заробітної плати; працівників державних органів, суддів - на рівні 2020 року.

Таким чином, ДСА України та Територіальне управління, як органи державної влади діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд першої інстанції не врахував, що причина обрання відповідачами саме цього розміру прожиткового мінімум, є не самовільні дії, а пряма вказівка Закону.

Апелянт у контексті спірних правовідносин покликався на постанови Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №820/1853/17, від 17.03.2020 у справі №826/7286/18.

Додатково зауважено, що положення ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», яким визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року у розмірі 2102,00 грн, є чинними, неконституційними не визнавалися, не скасовувалися, а тому підлягали виконанню.

З врахуванням викладеного, а також позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.03.2021 у справі №340/1916/20, Територіальне управління як розпорядник бюджетних коштів не міг виплачувати позивачу суддівську винагороду понад виділені йому для цього бюджетні асигнування та на власний розсуд, вирішуючи який нормативно-правовий акт підлягає застосуванню.

Оскільки з січня по грудень 2021 року відповідач 1 не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» (у редакції Закону №553-ІХ), суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків щодо задоволення адміністративного позову.

Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає нвступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Указом Президента України від 07.09.2018 №272/2018 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Луцького міськрайонного суду Волинської області безстроково.

У період з 01.01.2021 по 31.12.2021 ОСОБА_1 , судді Луцького міськрайонного суду Волинської області, суддівська винагорода (яка складається з посадового окладу з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,1, доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу) та допомога на оздоровлення виплачувалися із розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102,00 грн, встановленого статтею 7 Закону №1082-ІХ, що підтверджується копіями розрахункових листків (а.с.13-23), довідкою ТУ ДСА України в Волинській області від 31.08.2022 №460 (а.с.40).

Позивач не погоджуючись із нарахуванням та виплатою їй суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи з посадового окладу, розрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з січня 2021 року, тобто з розміру 2102,00 грн, звернулася до суду із цим позовом.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ТУ ДСА України в Волинській області, нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням на підставі ст. 7 Закону №1082-ІХ розрахункової величини, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн), діяло з порушенням вимог ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону №1402-VIII, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, тому позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача ТУ ДСА в Волинській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн, слід задовольнити.

Крім того, оскільки у головного розпорядника бюджетних коштів ДСА України наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів»), тому безспірне списання коштів на виконання рішення судів на користь суддів може бути здійснено центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів лише за цією бюджетною програмоюа тому саме ДСА України є належним відповідачем за позовною вимогою про стягнення на користь позивача суми недоотриманої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за рахунок коштів окремої бюджетної програми КПКВК 0501150.

Суд першої інстанції погодився із розрахунком недоплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, наведеним у позовній заяві та вказав, що при застосуванні прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2021 (2270,00 грн), розмір недоплаченого позивачу посадового окладу та надбавки за вислугу років за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 становить 86486,40 грн., сума недоплаченої допомоги на оздоровлення складає 5544,00 грн, та всього на користь позивача належить стягнути 92030,40 грн./

З метою належного, повного та ефективного захисту порушених прав позивача позовні вимоги про стягнення коштів судом першої інстанції задоволено шляхом стягнення з ДСА України на користь позивача недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 у розмірі 92030,40 грн (з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів».

Враховуючи зазначені висновки суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову та зазначає таке.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1402-VIII).

Відповідно до ст. 4 Закону №1402-VIII в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

В свою чергу, ч. 1 ст. 135 Закону №1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (ч. 2 ст. 135 Закону №1402-VIII).

Згідно з ч. 3 ст. 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

За ч. 4 ст. 135 Закону №1402-VIII визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 135 Закону №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

Згідно з ч. 9 ст. 135 Закону №1402-VIII обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Таким чином, Законом №1402-VIII визначено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду, який становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

При цьому, слід зауважити, що норма частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII є бланкетною, оскільки встановлює лише кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу судді місцевого суду (30), але не встановлює розміру прожиткового мінімуму, який необхідний для цього.

З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір прожиткового мінімуму для визначення посадового окладу судді.

Такі норми доповнюють частину третю статті 135 Закону 1402-VIII і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.

Такий висновок узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.11.2020 у справі №200/9195/19-а, аналізуючи норми законодавства за подібних фактичних обставин справи.

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» №1082-IX від 15.12.2020 (далі - Закон №1082-IX)

Статтею 7 Закону №1082-IX визначено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення:

дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень;

дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень;

працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня;

працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні;

працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 1 січня - 2102 гривні;

працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1600 гривень;

осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні.

Таким чином з 01.01.2023 розмір прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, становить 2102,00 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що №1082-IX не змінював розмір суддівської винагороди, як то стверджує позивач та констатує суд першої інстанції, а запровадив розрахункову величину для визначення розміру базового розміру посадового окладу судді.

Доводи про те, що суддівська винагорода не виплачена відповідно до ст. 135 Закону №1402-VIII є помилковими, оскільки дана норма визначає кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу судді місцевого суду. Саме норма ст. 7 Закону №1082-ІХ встановлено розмір прожиткового мінімуму, який необхідний для цього.

Згідно з вимогами ст. 146 Закону №1402-VIII держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів відповідно до Конституції України. Забезпечення функціонування судової влади передбачає:

1) окреме визначення у Державному бюджеті України видатків на утримання судів не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя відповідно до закону;

2) законодавче гарантування повного і своєчасного фінансування судів;

3) гарантування достатнього рівня соціального забезпечення суддів.

Видатки на утримання судів визначаються з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

За нормою ч. 1 ст. 147 Закону №1402-VIII в Україні діє єдина система забезпечення функціонування судової влади - судів, органів суддівського врядування, інших державних органів та установ системи правосуддя.

Відповідно до ст. 148 Закону №1402-VIII засади фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: 1) Верховний Суд щодо фінансового забезпечення його діяльності; 1-1) вищий спеціалізований суд щодо фінансового забезпечення його діяльності; 2) Державна судова адміністрація України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; 3) Вища рада правосуддя щодо фінансового забезпечення її діяльності.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів.

Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Контроль за додержанням вимог цього Закону щодо фінансування судів здійснюється у порядку, встановленому законом.

Особливості підготовки і розгляду проекту закону про Державний бюджет України в частині фінансування судів, інших органів та установ у системі правосуддя визначаються законом.

Статтею 149 Закону №1402-VIII передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Статтею 23 Бюджетного кодексу України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів зауважує, що відповідач як територіальний орган Державної судової адміністрації України, виконуючи функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів в межах бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України, діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

Дійсно, станом на час розгляду даної справи, норма ст. 7 Закону №1402-VIII не визнана неконституційною, тому підстави для її незастосування відповідачем відсутні.

За таких обставин, дії ДСА України та Територіального управління ДСА України в Волинській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди із застосуванням на підставі ст. 7 Закону №1082-ІХ розрахункової величини прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з січня 2021 року по грудень 2021 року, у розмірі 2102,00 грн відповідають положенням законодавчого регулювання та є правомірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону №1402-VIII суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Аналіз наведених положень Закону №1402-VIII дозволяє дійти висновку, що розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, напряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Всі інші складові суддівської винагороди, допомога на оздоровлення розраховуються із посадового окладу судді.

Оскільки, з позиції суду апеляційної інстанції, нарахування та виплата суддівської винагороди із застосуванням на підставі ст. 7 Закону №1082-ІХ розрахункової величини прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн було правомірним, нарахування допомоги на оздоровлення, яка розраховується із посадового окладу судді, також здійснено правомірно.

Колегія суддів критично оцінює позицію щодо невідповідність зазначеного положення статті 7 Закону №1082-ІХ щодо розміру прожиткового мінімуму для визначення базового розміру посадового окладу судді, закріпленим в Конституції України гарантіям незалежності суддів, оскільки, по-перше, таке положення не було визнано таким, що не відповідає Конституції України, а по-друге, застосування такого положення здійснено рівновелико впродовж усього року.

Щодо рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), то колегія суддів зазначає, що вказаним рішенням не вирішувалось питання розміру прожиткового мінімуму, який належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України від 15 грудня 2020 року № 1082-ІХ.

Колегія суддів також вважає за доцільне зауважити, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року у справі №140/5481/22 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області, Державної судової адміністрації України , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України про визнання дії та бездіяльності протиправними відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді С. П. Нос
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 10 квітня 2023 року