Справа № 240/7303/23
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви в частині позовних вимог

11 квітня 2023 року м. Житомир справа № 240/7303/23

категорія 112010203

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Окис Т.О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії,

установив:

17 березня 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувcя до суду з позовом до Житомирського окружного адміністративного суду про визнання неправомірними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Житомирській області) та зобов`язання вчинити відповідні дії.

Ухвалою суду від 27 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано позивачу уточнити позовні вимоги та подати докази на їх підтвердження, а також подати заяву про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин пропуску процесуального строку з вимогами за період з 20 лютого 2021 року по 16 вересня 2022 року та з вересня 2014 року по 20 лютого 2021 року.

У визначений судом термін, позивач подав до суду уточнену позовну заяву та заяву про поновлення строку звернення до суду, у якій просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити його.

В уточненій позовній заяві позивач просить суд:

- визнати неправомірними дії ГУ ПФУ в Житомирській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю у відповідності до вимог статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області нарахувати та виплатити додаткову пенсію за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 100 процентів мінімальної пенсії за період з 20 лютого 2021 року по дату прийнятого рішення відповідно до вимог статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області нарахувати та виплатити додаткову пенсію за шкоду заподіяну здоров`ю як інваліду 3 групи за період з вересня 2014 року по вересень 2015 року та як інваліду 2 групи за період з вересня 2015 року по 20 лютого 2021 року;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області станом на день прийняття рішення встановити додаткову пенсію в розмірі 100 % мінімальної пенсії за віком, в подальшому збільшувати розмір, застосовуючи правила, передбачені статтею 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», нараховувати та виплачувати додаткову пенсію за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 100 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до вимог статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- стягнути з ГУ ПФУ в Житомирській області недоплачену суму заборгованості по виплаті додаткової пенсії за шкоду заподіяному здоров`ю за відповідний період, яка виникне в результаті перерахунку.

На обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду зазначає, що про невідповідність розміру пенсії вимогам Конституції України та інших законодавчих актів дізнався кілька місяців назад із засобів масової інформації. Оскільки не має юридичної освіти, не обізнаний з особливостями пенсійного законодавства, не знав і не міг знати, що розмір його пенсії не відповідає вимогам законодавства, чим порушуються його права. Окрім цього, вказує про тяжкий стан здоров`я, який зумовлює постійне проходження амбулаторного та стаціонарного лікування. Також посилається на статтю 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Віденську конвенцію про цивільну відповідальність за ядерну шкоду, яка встановлює тридцятирічний строк позовної давності за вимоги про відшкодування ядерної шкоди.

Надаючи оцінку доводам позивача, суд ураховує, що для поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, необхідно встановити наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, які об`єктивно перешкоджали особі вчасно подати позовну заяву.

Відповідно до частини 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах установленого законом проміжку часу. До їх числа відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть уважатися спірними, та після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Таким чином, установлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

У розрізі розгляду питання про поновлення процесуальних строків, слід звернути увагу на те, що особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати належні і допустимі, у розумінні статей 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України, докази на підтвердження того, що наведені неї обставини дійсно перешкоджали їй вчасно скористатись наданим їй правом звернення до суду.

У цьому випадку, суд критично оцінює доводи позивача, з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19 наголошено на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Суд бере до уваги й те, що обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини у питанні поновлення строку звернення до суду здійснювався й Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду під час касаційного розгляду справи №240/12017/19, яка, у постанові від 31 березня 2021 року (пункт 46) зазначила про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Судова палата звернула увагу й на те, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення; така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо пенсійного забезпечення у солідарній системі.

До того ж, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Для цього, а також з огляду на необхідність дотримання принципу юридичної визначеності, має бути виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку після спливу значного періоду часу (у даному випадку понад сім років).

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а також наголошено, що питання щодо застосування строків звернення до адміністративного суду, що передує вирішенню спору по суті, слід розмежовувати з питанням щодо застосування строку (періоду), за який проводиться перерахунок пенсії, у разі встановлення судом вини пенсійного органу відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії, яка є тотожною статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначала, що буквальне тлумачення наведеної вище норми права дає підстави вважати, що ці норми стосуються вже нарахованих сум пенсій за минулий час, однак не виплачених з вини пенсійного органу.

Визначаючи поняття «нарахованої пенсії», суд звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18, згідно з якими пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас, пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

За такого правового регулювання, норми статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в частині необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов:

1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом;

2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.

Разом з тим, як установлено судом у справі, що розглядається, суми виплат, стосовно яких подано цей позов, не були нараховані відповідачем. Ці суми є спірними, а дії відповідача щодо відмови у проведенні нарахування та виплати таких коштів охоплюється предметом цього позову.

Верховний Суд також зазначив, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Посилання позивача на Віденську конвенцію про цивільну відповідальність за ядерну шкоду, положеннями якої передбачений тридцятирічний строк позовної давності, суд до уваги не приймає, так як предметом спору є бездіяльність відповідача і спірні правовідносини не стосуються цивільної відповідальності ГУ ПФУ в Житомирській області за ядерну шкоду.

Такі висновки суду узгоджують з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №676/5258/16-а та від 22 листопада 2018 року у справі №483/1359/16-а.

Отже, позовні вимоги щодо нарахування та виплати додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю ОСОБА_1 як інваліду 3 групи за період з вересня 2014 року по вересень 2015 року та як інваліду 2 групи за період з вересня 2015 року по 20 лютого 2021 року підлягають поверненню у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, а позовні вимоги щодо нарахування та виплати додаткової пенсії заподіяну здоров`ю в розмірі 100 процентів мінімальної пенсії за період з 20 лютого 2021 року по дату прийнятого рішення відповідно до вимог статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підлягають поверненню з 20 лютого 2021 року по 16 вересня 2022 року, ураховуючи шестимісячний строк звернення до суду та здавання позовної заяви до поштового відділення 17 березня 2023 року.

Ураховуючи тривалість строку, який пропущено, поведінку позивача, яка передувала зверненню до суду з цим позовом, суду приходить до висновку, що наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду з позовом не є поважними.

Інших доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено.

Частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами за період з вересня 2014 року по вересень 2015 року, з вересня 2015 року по 20 лютого 2021 року, з 20 лютого 2021 року по 16 вересня 2022 року, а тому наявні правові підстави для його повернення в цій частині.

Керуючись статтями 169, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог за період з вересня 2014 року по вересень 2015 року, з вересня 2015 року по 20 лютого 2021 року, з 20 лютого 2021 року по 16 вересня 2022 року повернути особі, яка її подала.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дати її постановлення.

Суддя Т.О. Окис