Справа № 240/38609/21
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Житомир справа № 240/38609/21

категорія 109020100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Шимоновича Р.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Житомирської міської ради про визнання протиправноими дій, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, у якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненадання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення йому у власність земельної ділянки розміром 0,10 га для індивідуального будівництва, по АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати відповідача віднайти подібну земельну ділянку для житлового будівницва, орієнтовною площею 0,10 га в межах міста Житомира та подати на розгляд сесії Житомирської міської ради матеріали щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення йому у власність даної земельної ділянки;

- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн.

Позовні вимоги обгрутував тим, що звертався до Житомирської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення йому у власність земельної ділянки розміром 0,10 га для індивідуального будівництва, проте 09.10.2020 року рішенням сесії Житомирської міської вади № 2043 подану заяву, знято з розгляду сесії на довивчення. У подальшому, 26.07.2021 року у Центрі надання адміністративних послуг Житомирської міської ради йому надано витяг з рішення Житомирської міської ради №230 від 05.07.2021 року про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення у власність земельної ділянки розміром 0,10 га для індивідуального будівництва. Підставою для відмови зазначено рішення Житомирської міської ради від 09.10.2020 року № 2038, згідно якого на зазначену в графічних матеріалах земельну ділянку надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки учаснику АТО. Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 07.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Представник Виконавчого комітету Житомирської міської ради подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з мотивів відсутності в діях відповідача ознак протиправності.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 17.03.2023 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Житомирську міську раду.

Представник Житомирської міської ради подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задовленні позовних вимог, з мотивів їх необгрунтованості та безпідставності.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач у квітні 2019 року набув статус особи з інвалідністю в наслідок війни 2-ої групи, захворювання, одержане під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення.

У грудні 2019 року позивач звертався до Житомирської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення йому у власність земельної ділянки розміром 0,10 га для індивідуального будівництва, проте 09.10.2020 року рішенням сесії Житомирської міської вади № 2043 подану заяву, знято з розгляду сесії на довивчення.

26.07.2021 року у Центрі надання адміністративних послуг Житомирської міської ради позивачу надано витяг з рішення Житомирської міської ради №230 від 05.07.2021 року про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення мені у власність земельної ділянки розміром 0,10 га для індивідуального будівництва.

Підставою для відмови зазначено рішення Житомирської міської ради від 09.10.2020 року №2038, згідно якого на зазначену в графічних матеріалах земельну ділянку надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки учаснику АТО.

У подальшому, позивач звернувся до відповідача із заявою щодо ініціювання питання щодо віднайдення подібної земельної ділянки для житлового будівництва, орієнтовною площею 0,10 га. в межах міста Житомира та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення у власність.

Листом від 08.10.2021 року відповідач запропонував йому розглянути можливість отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо земельної ділянки, яка знаходиться поруч із земельною ділянко з кадастровим номером :05:004:0052.

Позивач зазначив, що виїхавши на місце запропоноване відповідачем, ним було виявлено на вказаній земельній ділянці фундамент під будівлю невідомого походження. Крім цього, розмір цієї земельної ділянки є суттєво меншим від 0.10 га., що є не рівнозначним по відношенню до тієї земельної ділянки, яка знаходиться по вулиці Богдана Хмельницького в м.Житомирі.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суд з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Приписи ч. 2 ст. 4 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначають, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно п. "а" ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

За правилами пункту "а" частини 3 статті 22 ЗК Укравїни, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до положень статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Ч.2 ст.122 Земельного кодексу України передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Отже, завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок є передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України. У той час, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.06.2020 у справі №808/3187/17.

З матеріалів справи слідує, що рішенням Житомирської міської ради від 09.10.2020 року №2038, згідно якого на зазначену в графічних матеріалах земельну ділянку надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки учаснику АТО, на підставі поданої ним заяви в липні 2020 року.

Разом з тим, позивач із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення йому у власність земельної ділянки розміром 0,10 га для індивідуального будівництва звернувся у грудні 2019 року.

При цьому, рішенням Житомирської міської ради від 09.10.2020 року №2043 заяву позивача подану у грудні 2019 року знято з розгляду сесії на довивчення та з незрозумілих суду підстав віддано перевагу розгляду заяви іншої особи поданої у липні 2020 року, за результатами розгляду якої прийнято рішення Житомирської міської ради від 09.10.2020 року №2038 про надання дозвілу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки учаснику АТО.

Тобто, є очевидними порушення відповідачем вимог земельного законодавства, оскільки процедура безоплатного отримання земельних ділянок громадянами чи юридичними особами чітко регламентується законом. Така процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо вирішення "земельного" питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання зазначеними органами встановленої законом процедури є обов`язковим, однак в даному випадку відповідачем не дотримано.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 118 Земельного кодексу України отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або у користування є лише першою стадією у процедурі вирішення питання про передачу земельної ділянки зацікавленій особі.

Надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Відповідний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц, постанові Верховного Суду від 10.03.2023 року № 813/1676/18.

Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі №154/3345/16 звернув увагу на правовий висновок, сформульований під час розгляду спорів за подібними правовідносинами. У ньому йдеться про вичерпність переліку підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, передбачених ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Зокрема, підставою відмови в наданні такого дозволу може бути лише: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Також, судова колегія вказала на сталу правову позицію: чинним законодавством не передбачено право органів місцевого самоврядування відступати від положень ст. 118 ЗК України. Зокрема, не передбачено й можливості відмовляти в задоволенні вимоги про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою у зв`язку з відведенням земельної ділянки іншій особі.

Тобто проект можуть розробляти одночасно декілька замовників. Хто з них отримає ділянку - визначатиметься на стадії затвердження проекту та надання її у власність.

За таких обставин, суд доходить висновку, що дії відповідача щодо ненадання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення йому у власність земельної ділянки розміром 0,10 га для індивідуального будівництва, по вулиці Богдана Хмельницького в м.Житомирі є протиправними.

При цьому, суд вважає за необхідне, керуючись статтею 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить.

Так, згідно частини першої вказаної норми, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Приймаючи до уваги вищенаведене, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо виділення у власність земельної ділянки розміром 0,10 га для індивідуального будівництва, по вулиці Богдана Хмельницького в м.Житомирі.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 246 КАС України у разі необхідності у резолютивній частині рішення суду також зазначаються порядок і строк виконання судового рішення, надання відстрочення чи розстрочення виконання рішення.

У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено до 21.11.2022 року.

Відповідно до Закону України від 16 листопада 2022 року № 2738-ІХ воєнний стан було продовжено до 19 лютого 2023 року.

11 лютого 2023 року Президентом України підписано закони про продовження строку дії воєнного стану та загальної мобілізації в Україні з 19 лютого 2023 року строком на 90 діб (тобто до 20 травня).

Отже, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 року № 389-VIII.

Законом України від 24.03.2022 року № 2145-XI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", який набрав чинності 07.04.2022 року, внесені зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема до Земельного кодексу України.

Вказаним Законом розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 27, згідно з яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей, як безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.

Оскільки зобов`язання відповідача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою, що за своєю суттю передує рішенню про передачу або відмову у передачі у приватну власність особі земельної ділянки комунальної власності, суд доходить висновку про існування обставин, що унеможливлюють виконання відповідачем рішення суду в зобов`язальній частині, а тому відповідно до ч. 3 ст. 378 КАС України наявні підстави для відстрочення виконання судового рішення в цій частині до припинення (скасування) в Україні воєнного стану.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року у справі №№ 120/4190/22 та постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2023 року у справі №320/4490/22.

Стосовно позовної вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди, яку він оцінює у 50 000 грн, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року (справа № 560/798/16-а) та від 27 листопада 2019 року (справа № 750/6330/17) зазначено що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (стаття 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Стверджуючи про завдання йому моральної шкоди позивач не надав доказів погіршення стану його здоров`я, вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зниження престижу, ділової репутації, спричинені діями відповідача.

На думку суду, негативні емоції позивача, що виникли внаслідок протиправниї дій відповідача, не досягли рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Підстави для застосування положень статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНКОПП: НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Житомирської міської ради (м-н. С. П. Корольова, 4/2, м. Житомир, 10014, ), Житомирської міської ради (м-н. С. П. Корольова, 4/2, м. Житомир, 10014, ) про визнання протиправноими дій, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Житомирської міської ради щодо ненадання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розміром 0,10 га для індивідуального будівництва, по АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Житомирську міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розміром 0,10 га для індивідуального будівництва, по вулиці Богдана Хмельницького в м.Житомирі.

Відстрочити виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11 квітня 2023 року.

Суддя Р.М.Шимонович