Справа № 260/188/21
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2023-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 260/188/21

адміністративне провадження № К/990/12263/23

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2023

у справі №260/188/21 за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Закарпатської обласної прокуратури, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Закарпатської обласної прокуратури, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачу вихідної допомоги у зв`язку із звільненням у розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 57 777, 22 грн.;

- зобов`язати Закарпатську обласну прокуратуру провести виплату позивачу вихідної допомоги у зв`язку із звільненням у розмірі середньомісячної заробітної плати в розмірі 57 777, 22 грн., перевівши грошові кошти на банківський картковий рахунок позивача , відкритий в АТ «Альфа Банк», з відрахуванням податків й інших обов`язкових платежів;

- стягнути з відповідача - прокуратури Закарпатської області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.12.2020 по день постановлення судового рішення, перевівши грошові кошти на банківський картковий рахунок відкритий в АТ «Альфа Банк», з відрахуванням податків й інших обов`язкових платежів.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.12.2022 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Закарпатської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 . Стягнуто з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20 832, 00 грн. Стягнуто з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 29.12.2020 по 07.12.2022 у сумі 20 889, 68 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2023 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.12.2022 скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Закарпатської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 . Стягнуто із Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20 347, 53 грн. Стягнуто із Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 29.12.2020 по 07.12.2022 у сумі 125 881, 45 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Закарпатською обласною прокуратурою подано до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі №260/188/21.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України у касаційній скарзі зазначаються підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, Верховний Суд зазначає наступне.

В касаційній скарзі відповідачем зазначено, що вона подана на підставі пунктів 1, 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, заявник касаційної скарги зазначає про порушення судами норм процесуального права, а саме: статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України без врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26.11.2020 у справі № 200/13482/19-а та від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18. Також скаржник вказує про неправильне застосування судами норм матеріального права, яке полягає у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, а саме: статей 40, 44 Кодексу законів про працю України, без врахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16.

Суд зауважує, що Верховним Судом сформовано сталу практику щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, зокрема щодо права на виплату вихідної допомоги відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), викладену зокрема у постановах Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №380/1662/20, від 21.01.2021 у справі №260/1890/19, від 23.12.2020 у справі №560/3971/19, від 11.02.2021 у справі №420/4115/20, від 18.02.2021 у справі №640/23379/19, від 17.03.2021 у справі №420/4581/20, від 26.02.2021 у справі №1.380.2019.006923.

Доводи відповідача, що суди попередніх інстанцій не врахували правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №820/1119/16 щодо застосування статей 40, 44 Кодексу законів про працю України, є безпідставним з огляду на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, згідно з яким суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Враховуючи, що постанови Верховного Суду від 23.12.2020 року у справі № 560/3971/19, від 27.01.2021 у справі № 380/1662/20, від 21.01.2021 у справі № 260/1890/19, від 18.02.2021 у справі № 640/23379/19, від 25.02.2021 у справі № 640/8451/20, від 17.03.2021 у справі № 420/4581/20, від 30.03.2021 у справі № 640/25354/19, від 31.03.2021 у справі № 320/2449/20, від 15.04.2021 у справі № 440/3166/20, від 27.05.2021 у справі № 380/4855/20, від 24.06.2021 у справі № 200/5390/20-а, від 22.07.2021 у справі № 300/2000/20 та від 11.08.2021 у справі № 640/9375/20, від 30.09.2021 у справі №160/10949/20, у спорах аналогічних цій справі, прийняті пізніше постанови Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №820/1119/16, суди попередніх інстанцій врахували саме таку останню правову позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Також, на обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач зазначає про порушення судами норм процесуального права, а саме: статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України без врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26.11.2020 у справі № 200/13482/19-а та від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі № 910/719/19).

Так, у справі № 200/13482/19-а предметом спору є наказ про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тоді як спірним у цій справі є питання щодо права позивача на вихідну допомогу при звільнення.

Варто зауважити, що справа № 686/20491/18 розглянута Верховним Судом за правилами цивільного судочинства, в той час як скаржник посилається на порушення норм процесуального права, визначених Кодексом адміністративного судочинства України.

З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що правовідносини у цій справі та у справах № 200/13482/19-а та № 686/20491/18 мають різне правове регулювання і не є подібними.

Отже, подаючи касаційну скаргу скаржником не викладено підстави для касаційного оскарження судових рішень, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач вказує про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23.12.2020 року у справі № 560/3971/19, від 27.01.2021 у справі № 380/1662/20, від 18.02.2021 у справі № 640/23379/19, від 25.02.2021 у справі № 640/8451/20, від 17.03.2021 у справі № 420/4581/20, від 30.03.2021 у справі № 640/25354/19, від 31.03.2021 у справі № 320/2449/20, від 15.04.2021 у справі № 440/3166/20, від 09.07.2021 у справі № 160/4745/20, від 22.07.2021 у справі № 300/2000/20 та від 11.08.2021 у справі № 640/9375/20.

Верховний Суд звертає увагу на те, що Конституцією України (статті 8, 129 та 147) гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. При цьому, загальновизнано, що його базовим елементом є принцип правової визначеності, який, крім іншого, означає стабільність та єдність судової практики, а також можливість відступу судом від своєї попередньої правової позиції лише за наявності вагомих підстав.

Єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики (пункт 4 частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Слід зазначити, що єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в адміністративному судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників судового процесу.

За змістом частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom»), заява № 27238/95, Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

За змістом пункту 4 частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Водночас касаційна скарга позивача не містить вмотивованих обґрунтувань необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23.12.2020 року у справі № 560/3971/19, від 27.01.2021 у справі № 380/1662/20, від 18.02.2021 у справі № 640/23379/19, від 25.02.2021 у справі № 640/8451/20, від 17.03.2021 у справі № 420/4581/20, від 30.03.2021 у справі № 640/25354/19, від 31.03.2021 у справі № 320/2449/20, від 15.04.2021 у справі № 440/3166/20, від 09.07.2021 у справі № 160/4745/20, від 22.07.2021 у справі № 300/2000/20 та від 11.08.2021 у справі № 640/9375/20. Фактично позивач вказує лише свою незгоду із застосуванням судами вказаних висновків.

Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального права.

Таким чином, межі касаційного перегляду судових рішень обмежено підставами, на яких подається касаційна скарга, викладеними скаржником, та зазначеними в ухвалі суду підставами для відкриття касаційного провадження.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, зокрема якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Враховуючи приписи пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України, та не викладення відповідачем підстав для касаційного оскарження судових рішень у даній справі, визначених пунктами 1, 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 328, 330, 332 Кодексу адміністративного судочинства України Суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі №260/188/21 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

Суддя Верховного Суду