Справа № 522/6026/22
Суддя: Абухін Р. Д.
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/6026/22
Провадження № 2а/522/60/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду м. Одеси адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 до головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення № 224 від 30 квітня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, по якому просить: визнати противоправним та скасувати Рішення № 224 про примусове повернення в країну походження від 30.04.2022 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (код ЄДРПОУ 37811384, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Преображенська, 44).

Мотивує вимоги тим, що позивач на постійній основі з 2015 року проживає в України у селі Нерубайське Біляївського району Одеської області, про що свідчить відповідний запис, зроблений в посвідці на тимчасове проживання, яка долучається до адміністративного позову в якості додатка.

12 серпня 2015 року між позивачем та громадянкою України ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського управління юстиції та зроблений актовий запис № 1815.

Позивач вказує, що проживає разом із дружиною та донькою - ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Одеським міським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про що 26 грудня 2016 року складено відповідний актовий запис № 11919.

Таким чином позивач вже більш семи років постійно проживає з родиною на території України за адресою яка вказана в посвідці НОМЕР_1 на тимчасове проживання.

Позивач вказує, що за 7 років проживання родини на території України у позивача не залишилось будь-кого з родичів або знайомих на території Азербайджані, але йому не зрозуміло з яких підстав провідний спеціаліст відділу міграційного контролю управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області Є.Дубяго вказує, що на території Азербайджану залишились проживати всі близькі родичі. Це не відповідає дійсності, так як всі близькі родичі проживають у різних країнах, заробляють кошти як мігранти.

Позивач вважає, що при примусовому поверненні його до країни походження знищуються його соціальні зв`язки із родиною, яка мешкає на території України. На даний час він має бажання та намір отримати громадянство України.

Провадження по справі відкрито 25 травня 2022 року.

06 червня 2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач повністю заперечує проти задоволення позову.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

представник відповідача

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином Азербайджану.

30.04.2022 року співробітниками ГУДМС в Одеській області за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та мають спільну дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб з 12.08.2015 ОСОБА_2 та свідоцтвом про народження ІНФОРМАЦІЯ_5 дитини ОСОБА_6 (а.с. 16, 17).

В результаті проведеної перевірки встановлено, що громадянин ОСОБА_1 прибув до України 31.12.2016 року, легально, за паспортним документом громадянина Азербайджана серії НОМЕР_2 (строк дії: 13.10.2016 - 12.10.2026 роки), в приватних цілях, місце перетинання державного кордону: КПП «Гоптівка». Метою прибуття особи до України, за відібраними поясненнями, є відпочинок та туризм.

Як вбачається з Посвідки позивача ТР130590 датою закінчення строку дії посвідки 17.12.2016 року.

Виходячи з чого вбачається, що сплинув термін легального перебування особи на території України, у порушення ч.1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» шляхом ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.

В ході перевірки мігранта за інтегрованою міжвідомчою інформаційно- телекомунікаційною системою контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система «Аркан») підтверджено дату офіційного в`їзду на територію України - 31.12.2016 року.

Проте, громадянин ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після закінчення терміну дії візи до органів ДМС з метою продовження строку перебування не звертався, законні підстави для оформлення такої процедури відсутні, тому особа на території України перебуває незаконно. Даний факт додатково підтверджується копією витягу з ЄІАС УМП «Облік іноземців та біженців».

30.04.2022 р. за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі- КупАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду після закінчення терміну перебування в Україні стосовно громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 008020 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 30.04.2022 ПН МОД № 008086 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.

Процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі - Порядок).

Так, положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Таким чином з матеріалів справи вбачається, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території України перебуває незаконно.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно зі ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, «порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення відповідного штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян».

Крім того, санкція ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає наступне: що за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Так, за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, 30.04.2022 стосовно громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 008020 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 30.04.2022 ПН МОД № 008086 притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1 700 гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ, рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення. Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

Право на виїзд іноземних громадян або осіб без громадянства за межі України не обмежено.

Суду не надані належні та допустимі докази, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 звертався до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України, чи посольства своєї країни в Україні з заявою для добровільного повернення до країни походження чи повідомляв про свій намір виїхати за межі України та обґрунтувати таку потребу. Також з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не звертався.

Отже, суду не надані належні та допустимі докази, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вчиняв спроби для легалізації власного становища.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України)…».

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 30.04.2022 прийняте рішення № 224 про примусове повернення в країну походження громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язано останню покинути територію України у термін до 29.05.2022 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ, передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно до п. 14 ст. 1 Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України;

Відповідно до ч. 1 ст. 23 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено, що «…іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій».

З метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 30.04.2022 прийнято рішення № 224 про примусове повернення в країну походження громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Таким чином, рішення про примусове повернення в країну громадянського походження прийнято з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства.

Згідно розписки про отримання копії рішення про примусове повернення від 30.04.2022 року позивач не відмовляється від виконання зазначеного рішення, другий примірник рішення отримав, перекладача не потребує.

В обґрунтування доводів позовної заяви громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 посилається на те, що «… що при примусовому поверненні його до країни походження знищуються його соціальні зв`язки із родиною, яка мешкає на території України. На даний час він має бажання та намір отримати громадянство України».

Однак суд зазначає, що вказані обґрунтування не узгоджуються з позицією Верховного Суду який в своїй постанові від 18.03.2021 по справі № 522/14416/18 зазначив що «Крім того, Суд зауважує, що мотиви відмови в задоволенні позову судом апеляційної інстанції були висновувані лише на тому, що відповідач має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, а тому позивач повинен був врахувати обставини його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення.

Стосовно вказаного висновку, Суд вважає за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Суд зазначає, що факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях.

Крім того, Суд підкреслює, що, зважаючи на наявність зареєстрованого шлюбу відповідача з громадянкою України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України після звернення позивача до органів міграційної служби із наданням посвідки на проживання з вказаних підстав, він матиме змогу легально перебувати на території України, не порушуючи, при цьому норм міграційного законодавства.

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі №2340/2910/18, від 12.08.2020у справі№9755/14023/17».

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного суду від 10.10.2019 по справі № 2340/2910/18. яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин «Разом з тим, доводи касаційної скарги зводяться до того, що позивач має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, а тому відповідач повинен був врахувати обставини його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення.

Стосовно вказаного твердження доцільно наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції щодо недопустимості грубого систематичного порушення положень законодавства України. Факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях».

В постанові П`ятого апеляційного адміністративного суд від 23.10.2020 по справі № 522/16042/20 зазначено, що, «висновки суду першої інстанції про право відповідача на повагу до свого приватного і сімейного життя та необхідність врахування обставин його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, в тому числі таких, які б (виключення) були пов`язані з сімейним станом та наявністю дітей.

Факт укладення шлюбу та/або народження дитини на території України не є тотожнім легалізаиії іноземця чи особи без громадянства на території України. Вказані факти можуть бути підставою для оформлення права такої особи на проживання (перебування) в Україні, але не можуть самі по собі заміняти передбачені законом дії такої особи для реалізації цього права. Бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на ию особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства».

Наведені висновками також узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 10.10.2019 року справа № 2340/2910/18.

В постанові Верховного суду від 18.03.2021 № 522/14416/18 зазначено, що «мотиви відмови в задоволенні позову судом апеляційної інстанції були висновувані лише на тому, що відповідач має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, а тому позивач повинен був врахувати обставини його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення.

Стосовно вказаного висновку, Суд вважає за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Суд зазначає, що факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях.

Крім того, Суд підкреслює, що, зважаючи на наявність зареєстрованого шлюбу відповідача з громадянкою України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України після звернення позивача до органів міграційної служби із наданням посвідки на проживання з вказаних підстав, він матиме змогу легально перебувати на території України, не порушуючи, при цьому норм міграційного законодавства».

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17.

Слід зазначити, що згідно ст. 32 Конституції України, кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру правовідносин з іншими суб`єктами права. Конституційний припис ст. 59 Конституції України передбачає, що кожен має право на професійну правничу допомогу, кожен є вільним у виборі захисника свої прав. Зазначена стаття за свої змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин.

За змістом пояснень позивача він ознайомлений з положеннями ст. 63 Конституції України, такі положення йому зрозумілі, послуг перекладача не потребує.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, на Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, як на суб`єкта владних повноважень законодавцем покладено обов`язок щодо вчинення дій на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Позивачем не надано жодних обґрунтованих обставин на підтвердження власної правової позиції.

Особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Крім того, процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі - Порядок).

Так, положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція) терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Слід зазначити, що відповідно до п. 6 ст. 1 Закону України «Про національну безпеку» загрози національній безпеці явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про національну безпеку» національна безпека захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Таким чином, позивач перебуваючи на території України після закінчення терміну перебування на території України не здійснив виїзд з країни.

Тому Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вважає, що після закінчення терміну перебування в Україні, реалізуючи принцип «ефективного засобу» послідовним є прийняття рішення відповідачем про примусове повернення в країну походження.

Такий принцип відображено у ч. 2 ст. 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, рішення № 224 від 30.04.2022 про примусове повернення в країну походження стосовно громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняті з урахуванням всіх обставин, що мають значення та порушення вимог діючого законодавства не виявлено.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження.

Керуючись ст.ст. 71, 72, 74, 77, 90, 91, 268-271, 288 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 до головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення № 224 від 30 квітня 2022 року відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 10.04.2023 року.

Суддя Р.Д. Абухін04.04.23