Справа № 460/17276/21
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

10 квітня 2023 року

м. Київ

справа №460/17276/21

адміністративне провадження № К/990/10065/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 7 лютого 2023 року у справі №460/17276/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив суд:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора середній заробіток у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду про поновлення на роботі з 24 квітня 2019 року до 28 вересня 2021 року за 605 робочих днів у розмірі: 5 256 406,25грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 7 лютого 2023 року, позов задоволено частково:

- стягнуто на користь ОСОБА_1 з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі: 1453173 гривні 70 коп;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

- стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора судові витрати зі сплати судового збору в сумі: 2886 гривень 77 коп.

Ухвалою Рівненького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2022 року виправлено арифметичні помилки, допущені в резолютивній частині рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року у справі №460/17276/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, таким чином:

- викласти абзац другий у такій редакції: «Стягнути на користь ОСОБА_1 з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 1455575 (один мільйон чотириста п`ятдесят п`ять тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) гривень 64 коп»;

- викласти абзац четвертий у такій редакції: «Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3143(три тисячі сто сорок три) гривні 00 коп».

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Офісу Генерального прокурора звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), надіславши її 16 березня 2023 року через систему «Електронний суд».

Скаржник просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 7 лютого 2023 року у справі №460/17276/21 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права. Заявник просить переглянути оскаржені судові рішення на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час невиконання судового рішення.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Окружного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року у справі №826/18250/14 про поновлення позивача на посаді має наслідком застосування приписів статті 236 Кодексу законів про працю України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, згідно зі статтею 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в цій справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.

Отже, встановлено, що за змістом рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2019 року у справі №826/18250/14 визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23 жовтня 2014 року №2491-ц про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту7-2 статті 36 КЗпП України та саме на відповідача у цій справі, як на особу, яка винна у незаконному звільнені, було покладено поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 у справі №802/1183/16-а, від 5 березня 2020 року у справі №280/360/19 (було зобов`язано обласні прокуратури здійснити відповідні виплати), від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17.

Аналізуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов до висновку, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у справі №460/17276/21 відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Водночас постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку відсутня. Своєю чергою, колегія суддів Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

У касаційній скарзі заявник зазначив про відсутність вини зі свого боку, так як позивачу було надано відповідь, що Офісом генерального прокурора вказані судові рішення оскаржено в касаційному порядку та ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 9 вересня 2019 року відкрито провадження, а отже поновлення позивача буде вирішуватися за результатами судового розгляду справи відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та «Про прокуратуру». Крім того у своїй касаційній скарзі, Офіс вказував на низку постанов Верховного Суду та правову позицію Верховного Суду України, які заявник вважає такими, що підлягають застосуванню у цій справі.

Верховний Суд відхиляє такі аргументи касаційної скарги щодо незастосування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду та Верховного Суду України, сформованих у адміністративних та цивільних справах №№760/9521/15-ц, 522/13736/15, 332/603/17, 6-76цс12, 522/13736/15, 910/4518/16, 332/603/17, 802/1206/17-а, 711/8446/16-ц та інші, так як Офіс Генерального прокурора лише послався на подібність цих справ, проте навівши визначення "подібності", обмежився лише доводами щодо відсутності вини з його боку, обґрунтовані тим, що судове рішення (в частині негайного виконання) було виконане ним після перегляду справи в касаційному порядку і це, на його думку, є поважною причиною підставою для невиконання рішення суду.

Так, у постанові від 24 січня 2019 року у справі №760/9521/15-ц Верховний Суд указав, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде таке рішення суду оскаржуватися. При цьому, зазначене судове рішення не містить висновку про те, що за відсутності вини не можна покладати обов`язок сплати середнього заробітку на відповідача.

У справах №522/13736/15 Верховним Судом вирішувалось питання строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. Зокрема, у постанові від 10 жовтня 2019 року Верховний Суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У постанові від 10 травня 2018 року у справі №332/603/17 Верховний Суд зазначив, що доводи касаційної скарги щодо неправильного стягнення судом коштів з відповідача, а не з державної організації «Комбінат «Зірка», про неможливість поновлення позивача на займаній ним посаді у зв`язку з її відсутністю, про закінчення виконавчого провадження, про відмову позивача щодо поновлення на іншій запропонованій йому посаді, вбачаються необґрунтованими та не спростовують висновків судів про наявність підстав для задоволення позову, оскільки обставини, на які посилається позивач, не є підставою для звільнення роботодавця від виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника і у зв`язку з невиконанням такого рішення від обов`язку виплатити останньому середнього заробітку на підставі положень статті 236 КЗпП України.

У постанові від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц Великою Палатою Верховного Суду надавалась правова оцінка підсудності спорів про стягнення середньої заробітної плати з боржника, стосовно якого порушене провадження у справі про банкрутство.

У справі №802/1206/17-а предметом спору є визнання протиправним та скасування наказу Ленінського районного центру зайнятості м. Вінниці № НТ 160721 від 21 липня 2016 року «Про припинення виплати допомоги по безробіттю».

У справі №910/4518/16 предметом спору є стягнення 19 555,64 грн заборгованості з виплати заробітної плати, 4 589,74 грн компенсації за втрату частини заробітної плати та 12 541,34 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з цим, скаржник покликається на висновки Верховного Суду України, викладені у справі №6-76цс12 від 31.02.2012 року.

З 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України.

В розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України оскаржити рішення в касаційному порядку можливо, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а не у постанові Верховного Суду України, тому Суд відхиляє посилання скаржника на висновки, викладені у справі №6-76цс12.

З огляду на викладене, наведені у касаційні скарзі вищевказані висновки Верховного Суду не є релевантними до застосування у спірних правовідносинах.

Суд зауважує, що у постанові від 19 квітня 2021 року в справі №826/11861/17 Верховний Суд указав, що відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, скаржником не доведено, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Крім того, Суд критично оцінює посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції при вирішенні спору правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 29 квітня 2020 року у справі №810/3246/16, від 14 липня 2021 року у справі №1340/4393/18 щодо застосування положень пункту 10 Порядку №100.

Так, з огляду на відмінний суб`єктний склад, фактичні обставини справи, правовідносини у справі №810/3246/16 не є подібними до справи, що розглядається.

Дослідивши зміст постанови Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі №1340/4393/18, встановлено, що за наслідками касаційного перегляду цю справи направлено на новий розгляд до суду першої інстанцій, тобто остаточного рішення судом касаційної інстанції у наведеній скаржником справі не приймалося.

Суд також не приймає посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 29 січня 2020 року у справі № 820/2894/16, від 27 червня 2019 року у справі № 821/1678/16, від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц, від 16 лютого 2018 року у справі № 807/2713/13-а, від 31 липня 2019 року у справі № 813/593/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 813/4668/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року у справі №2a-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року у справі № 815/1676/18, від 05 березня 2020 року у справі № 280/360/19, від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі № 826/11861/17, від 11 червня 2020 року у справі №816/1895/18, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19 щодо застосування статті 236 КЗпП України, оскільки, приймаючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з інших мотивів та встановлених обставин саме у цій справі.

Ураховуючи те, що інші доводи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, тлумачення норм законодавства, з посиланням на практику Верховного Суду, що не є релевантною, та незгоди з висновками суду попередніх інстанцій, що відповідають висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 7 лютого 2023 року у справі №460/17276/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала. Копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

..........................

.

...........................

...........................

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду