Справа № 520/28325/21
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 р.Справа № 520/28325/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , П`янової Я.В. ,

за участю секретаря судового засідання Кролівець П.О.,

представника позивача Бабич Ю.В.,

представника відповідача Книга Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС України у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2022, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 07.07.22 по справі № 520/28325/21

за позовом Комунального підприємства "Міськсвітло" Харківської міської ради

до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Комунальне підприємство електромереж зовнішнього освітлення "МІСЬКСВІТЛО" Харківської міської ради, звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, в якому просить:

1. Визнати протиправним та скасувати:

1.1) податкове повідомлення-рішення від 23.06.2021 №2 яким нараховано 1 706 910, 25 грн. (основне зобов`язання - 1 591 803,00 грн.; штрафна санкція - 115 107,25 грн.) з податку на прибуток підприємств;

1.2) податкове повідомлення-рішення від 23.06.2021 №2 яким нараховано 4 681 498,75 грн. (основне зобов`язання - 3 745 199,00 грн.; штрафна санкція - 936 299,75 грн.) з податку на додану вартість;

1.3) податкове повідомлення-рішення від 23.06.2021 №2 яким нараховано 6 800,00 грн. штрафних санкцій за не складання та не реєстрацію в ЄРПН податкових накладних за грудень 2018 р. та грудень 2019 р.;

1.4) податкове повідомлення-рішення від 23.06.2021 №2 яким попереджено про необхідність складання та реєстрації ЄРПН податкових накладних за грудень 2020 р. у сумі 1 199 950,00 грн.;

1.5) податкове повідомлення-рішення від 10.12.2021 №2 яким нараховано 700 643,00 грн. штрафних санкцій за не складання та не реєстрацію в ЄРПН податкових накладних за грудень 2018 р. та грудень 2019 р.

2. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05 липня 2022 року позов задоволено.

Скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 23.06.2021 №2 яким нараховано 1 706 910, 25 грн. (основне зобов`язання - 1 591 803,00 грн.; штрафна санкція - 115 107,25 грн.) з податку на прибуток підприємств; від 23.06.2021 №2 яким нараховано 4 681 498,75 грн. (основне зобов`язання - 3 745 199,00 грн.; штрафна санкція - 936 299,75 грн.) з податку на додану вартість; від 23.06.2021 №2 яким нараховано 6 800,00 грн. штрафних санкцій за не складання та не реєстрацію в ЄРПН податкових накладних за грудень 2018 р. та грудень 2019 р.; від 23.06.2021 №2 яким попереджено про необхідність складання та реєстрації ЄРПН податкових накладних за грудень 2020 р. у сумі 1 199 950,00 грн.; від 10.12.2021 №2 яким нараховано 700 643,00 грн. штрафних санкцій за не складання та не реєстрацію в ЄРПН податкових накладних за грудень 2018 р. та грудень 2019 р.".

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на користь Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення "МІСЬКСВІТЛО" Харківської міської ради сплачений судовий збір у сумі 24810 (двадцять чотири тисячі вісімсот десять) грн. 00 коп.

Відповідач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Фахівцями Головного управління ДПС у Харківській області повноваження та функції якого виконує Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (детально описано в кінці позову) (надалі також Відповідач) проведена планова виїзна документальна перевірка Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення «МІСЬКСВІТЛО» Харківської міської ради (надалі Позивач) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2018 р. по 31.12.2020 р., валютного законодавства за період з 01.01.2018 р. по 31.12.2020 р., з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 р. по 31.12.2020 р., іншого законодавства за період з 01.01.2018 р. по 31.12.2020 р., за результатами якої складено Акт від 24.05.2021 р. №8914/20-40-07-02-08/03360874 (надалі ? Акт).

Не погодившись із висновками Акту Позивач подав Відповідачу Заперечення на Акт, проте, за результатами їх розгляду (лист від 23.06.2021 р. №972/Ж12/20-40-07-02-15), висновки Акту були залишені без змін.

Перевіркою встановлено порушення:

1. п.185.1 ст.185, п.187.7 п.187, п.188.1 ст. 188 п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в загальній сумі 3745199 грн, в тому числі у грудні 2018 в сумі 1208227 грн, у січні 2020 в сумі 322162 грн, у лютому 2020 в сумі 789473 грн, у березні 2020 в сумі 225387 грн, у грудні 2020 в сумі 1199950 грн;

2. порушення п. 201.1 статті 201 Податкового кодексу на дату виникнення податкових зобов`язань платником податку не складено податкові накладні в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та не зареєстровано їх в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений Податковим кодексом України термін в загальній сумі 3745199 грн, в тому числі у грудні 2018 в сумі 1208227 грн, у січні 2020 в сумі 322162 грн, у лютому 2020 в сумі 789473 грн, у березні 2020 в сумі 225387 грн, у грудні 2020 в сумі 1199950 грн.

2. п. 134.1 ст.134 Податкового кодексу України, занижено фінансовий результат до оподаткування в загальній сумі 8843350 грн, в тому числі за 2018 рік в сумі 2557940 грн, за 2019 рік в сумі 3162149 грн, за 2020 рік в сумі 3123261 грн, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 1591803 грн, в тому числі за ІУ кв. 2018 року в сумі 460429 грн, за ІУ кв. 2019 року в сумі 569187 грн, за ІУ кв. 2020 року в сумі 562187 грн.

За наслідками вище вказаної перевірки були винесені, податкові повідомлення-рішення: податкове повідомлення-рішення від 23.06.2021 р. №2 яким нараховано 1 706 910, 25 грн. (осн. зобов`яз. 1 591 803,00 грн.; ш/с 115 107,25 грн.) з податку на прибуток підприємств (надалі ППР_1); податкове повідомлення-рішення від 23.06.2021 р. №2 яким нараховано 4 681 498,75 грн. (осн. зобов`яз. 3 745 199,00 грн.; ш/с 936 299,75 грн.) з податку на додану вартість (надалі ППР_2); податкове повідомлення-рішення від 23.06.2021 р. №2 яким нараховано 6 800,00 грн. штрафних санкцій за не складання та не реєстрацію в ЄРПН податкових накладних за грудень 2018 р. та грудень 2019 р. (надалі ППР_3); податкове повідомлення-рішення від 23.06.2021 р. №2 яким попереджено про необхідність складання та реєстрації ЄРПН податкових накладних за грудень 2020 р. у сумі 1199950,00 грн. (надалі ППР_4).

Позивач не погодившись із винесеними за результатами перевірки ППР звернувся із скаргою до Державної податкової служби України за результатами чого останньою було прийнято Рішення про результати розгляду скарги від 03.12.2021 №27376/6/99-00-06-01-06 (отримане 10.12.2021 вх. №849) яким скарга залишена без задоволення та збільшено розмір грошового зобов`язання за ППР_3 на 700 643,00 грн. у зв`язку з чим Відповідачем винесено додаткове податкове повідомлення-рішення від 10.12.2021 №2 яким нараховано 700 643,00 грн. штрафних санкцій за не складання та не реєстрацію в ЄРПН податкових накладних за грудень 2018 р. та грудень 2019 р. (надалі ППР_5).

Позивач не погодився з податковими повідомленнями-рішеннями відповідача та звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та не доведеності відповідачем правомірності прийнятого ним рішення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України - для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1, п. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон) передбачено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію (згідно із Законом №1724-VIII від 03.11.2016, до внесення змін Законом №1724-VIII від 03.11.2016 в наступній редакції - первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення). Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до пунктів 1 та 2 статті 9 Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (згідно із Законом №1724 VIII від 03.11.2016, до внесення змін Законом №1724-VIII від 03.11.2016 в наступній редакції: підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис" або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.).

Згідно з пунктом 2.1 та 2.4 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (далі - Положення), в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Згідно з п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на час початку періоду перевірки), об`єктом оподаткування податком на прибуток є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу. Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу ( п. 135.1 ст. 135 ПК України, в редакції, чинній на час початку перевіряємого періоду). При цьому формування складу податкового кредиту відбувається за правилами встановленими Податковим кодексом України.

Згідно з п. 185.1 ст.185 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Пунктом 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно пп. "а" п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів та послуг ( в редакції після внесення змін Законом № 1797-VIII від 21.12.2016, а в редакції, до внесення змін зазначеним законом - до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду ( в редакції після внесення змін Законом № 1797-VIII від 21.12.2016, а в редакції, до внесення змін зазначеним законом - податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду).

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

На дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. ( п. 201.1, п.201.7, 201.10 ст. 201 ПК України).

Отже, для визначення податкового кредиту, господарські операції повинні бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, та незважаючи на наявність доказів сплати вартості товарів, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. Відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди.

Судовим розглядом встановлено, що актом перевіркою встановлено, що КП «МІСЬКСВІТЛО» ХМР у 2018 - 2020 роках здійснювало придбання нафтопродуктів (бензин, дизельне паливо) у ТОВ «Вектор-Оіл» на підставі укладених договорів, перелік та зміст яких наведено в акті перевірки.

Під час перевірки визначено, що дебіторська заборгованість за неотримані ППМ по контрагентам постачальникам ППМ, а саме ТОВ «Вектор-Оіл» по б/р № 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» бухгалтерському обліку не значиться; на балансовому рахунку № 203 «Паливо» обліковуються в залишках ПММ станом на 31.12.2020 в кількості 154347,74 л на загальну суму 2876492 грн.

В акті перевірки вчинено запис, що на ТОВ «Вектор-ОІЛ» направлено запит від 14.05.2021 № 664/20-40-07-02-15. На наданий запит ТОВ «Вектор-ОІЛ» надано відповідь, пояснення та документальне підтвердження, яким вказано, що будь-яка заборгованість ТОВ «Вектор-ОІЛ» перед КП «МІСЬКСВІТЛО» ХМР станом на 31.12.2021 відсутня, по всім виданим талонам на ПММ здійснюється заправка автомобілів щомісяця.

В акті перевірки зазначено, що КП «МІСЬКСВІТЛО» ХМР під час перевірки не видано наказ на проведення інвентаризації залишків ТМЦ про що контролюючим органом складено акт від 14.05.2021 № 1906/20-40-07-02-08 «Про відмову у проведенні інвентаризації», який вручено головному бухгалтеру Тимченко Н.О. 14.05.2021.

В акті перевірки вчинено запис, що КП «МІСЬКСВІТЛО» ХМР не надано підтверджуючих документів щодо отримання, витрачання та зберігання ППМ, тендерну документацію на постачання ПММ, договори зберігання пального у місцях їх зберігання, акти приймання передачі ПММ на зберігання та зі зберігання, помісячні акти звірки залишків пального на заправках.

Відповідачем зазначено, що всі вищевказані факти та дії посадових осіб в перешкоджанні перевірки, ненадання документів до перевірки, не надання копії таких документів на запити, відмову в проведенні інвентаризації фактичних залишків товарів свідчать про відсутність ППМ взагалі на будь-яких складах, недотримання вимог посадовими особами обов`язків контролю за зберіганням, витрачанням товарів, в тому числі ПММ.

Таким чином, відповідачем було зроблено висновок, що в ході перевірки встановлено факт відсутності ППМ, які обліковуються на балансовому рахунку № 203 «Паливо» станом на 31.12.2020 в сумі 2876492 грн та зроблено висновок, що підприємством витрачено ПММ не на виробниче призначення, такі товари не використані у межах господарської діяльності підприємства.

На підставі зазначеного, перевіркою зроблено висновок, що КП «МІСЬКСВІТЛО» ХМР в порушення п.198.5 ст.198 ПКУ у грудні 2020 року не нараховано податкові зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 575298 грн, на вартість палива 2876492 грн, використаного не в господарській діяльності.

Також відповідачем в акті перевірки встановлено, що згідно з даними бухгалтерського обліку по рахунках № 23 «Виробництво», № 92 «Адміністративні витрати», № 91 «Загальновиробничі витрати» встановлено, що КП «МІСЬКСВІТЛО» ХМР за період 3 01.01.2018 про 31.12.2020 витрачено та списано ПММ в загальній сумі 8843350 грн, які відображено на б/р № 91 «Загальновиробничі витрати» в кореспонденції з б/р № 902 «Собівартість реалізованих послуг».

В порушення п. 16 П(С)БО 16 «Витрати» підприємством не визначено перелік і склад змінних і постійних загальновиробничих витрат, бази їх розподілу, розподілом загальновиробничих витрат на витрати виробництва (Д23 К91) підприємством вартість ПММ не віднесено до складу витрат послуг з утримання та технічного обслуговування опор зовнішнього освітлення в якості змінних загальновиробничих витрат, всі витрати ПММ в кінці звітного періоду підприємством списувались на б/р № 903 «Собівартість реалізованих послуг».

Враховуючи вищевикладене, та факт не надання до перевірки помісячних оборотно-сальдових відомостей руху пального на складах в кількісному та вартісному обліку, не надання обліку надходження, витрачання ПММ за кожний місячний звітний період, залишків пального на кожне перше число місяця за період з 01.01.2018 по 31.12.2020, не надання аналітичного обліку руху пального (картки та аналіз рахунку 203 «Паливо»), та відмову у проведенні інвентаризації залишків ТМЦ в ході перевірки, перевіркою не можливо підтвердити достовірність списаних ПММ за 2018, 2019, 2020 роки на собівартість реалізованих послуг, та включення кількості та вартості витрачених ПММ до актів виконаних робіт, отримання доходів, що унеможливлює пов`язати вказані витрати з господарською діяльністю.

У відповіді на заперечення на акт перевірки визначено, що в ході розгляду заперечень досліджено засвідчені копії наданих документів до заперечення, щодо достовірності обліку ПММ та встановлено наступне.

Надані оборотно-сальдові відомості по бухгалтерському рахунку № 631 за 2018, 2019 та 2020 по контрагенту ТОВ «Вектор-ОІЛ», не містять жодних відомостей про отримання ППМ, зазначено тільки суми по рахунках на оплату коштів постачальнику. По даним аналізів б/р № 203 «Паливо» числяться залишки ППМ на складі та в гаражі в літрах. За доданими видатковими та прибутковими ордерами в яких вказано постачальника ТОВ «Вектор-ОІЛ» отримувались талони на паливо в асортименті на номерних бланках. В прибуткових ордерах відсутні номери бланків, не вказано посадову особу яка отримала вказані бланки, зазначено тільки підпис чий не відомо. Надано матеріальні звіти по матеріально-відповідальним особам (диспетчер) про використання ПММ автомобілями, де вказана марка, державний номер автомобіля, марка пального, норма витрат на 100 км, фактична норма витрат, про витрачання палива в графі зазначено Міськсвітло. Надано карточки обліку видачі ПММ по КП «МІСЬКСВІТЛО» ХМР, де вказано № маршрутного листа, марка, державний номер автомобіля, прізвище водія і підпис про отримання пального в літрах, за підписом начальника гаража. Крім того надано накладні-вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) ПММ, в яких зазначено номер документа, дата, найменування ПММ, кількість, відправлено, прийнято, ціна та сума, жодний підпис в документах відсутній, відсутня підстава, кому відпускається пальне, через кого, не вказано матеріально-відповідальну особу, хто дозволив відпуск, хто відпустив, хто прийняв не вказано, вказано тільки ПІБ головного бухгалтера підпис якого теж відсутній.

Жодний з наданих документів не узагальнює інформацію про фактичне отримання на автозаправочних станціях пального, використання на його конкретні об`єкти, не надано обліку отриманих талонів, як бланків суворої звітності. Не надано актів звірок з ТОВ «Вектор-ОІЛ».

Між наданими поясненнями ТОВ «Вектор-ОІЛ» на запит, який був здійснений в ході перевірки та наданими оборотно-сальдовими відомостями по бухгалтерському рахунку № 631 з контрагентом ТОВ «Вектор- ОІЛ» до заперечення, значиться невідповідність даних в обліку, та невідповідність в сумах дебіторської та кредиторської заборгованостей між КП «МІСЬКСВІТЛО» ХМР та ТОВ «Вектор-ОІЛ».

Як свідчать матеріали перевірки, КП «МІСЬКСВІТЛО» ХМР не надано підтверджуючих документів щодо отримання, витрачання та зберігання ПММ, тендерну документацію на постачання ПММ, договори зберігання пального у місцях їх зберігання, акти приймання передачі ПММ на зберігання та зі зберігання, помісячні акти звірки залишків пального на заправках.

Контролюючий орган вважає, що виписані податкові накладні на реалізацію ПММ складені на підставі первинних документів, а саме видаткових накладних на ПММ, фактично заправлених автомобілів на заправочних станціях по талонам, а не на передачу талонів. Встановлено, що по балансову рахунку № 631 «Розрахунки з постачальниками» по контрагенту ТОВ «Вектор-Оіл» дебіторська заборгованість відсутня.

На підставі зазначеного перевіркою зроблено висновки, що КП «МІСЬКСВІТЛО» ХМР на порушення пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України занижено фінансовий результат до оподаткування за 2018-2020 роки в загальній сумі 8 843 350 грн, що призвело до заниження податку на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 1 591 803 грн, а також на порушення п. 198.5 ст. 198 ПК України не нараховано податок на додану вартість на вартість ПММ, використаних не в господарській діяльності, в результаті чого занижено податкові зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 1 768 670 грн, у тому числі за грудень 2018 року - 511 588 грн, грудень 2019 року - 632 430 грн, грудень 2020 року - 654 652,0 гривень; в порушення п. 201.1 статті 201 ПКУ на дату виникнення податкових зобов`язань платником податку не складено податкові накладні в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та не зареєстровано їх в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений ПКУ термін на відповідну суму

Судовим розглядом встановлено, що у періоді у 2018 - 2020 роки (період, що перевірявся) Позивач мав господарські відносини з ТОВ «Вектор-ОІЛ» щодо договірної поставки паливно-мастильних матеріалів (надалі ПММ). В межах вказаних відносин ТОВ «Вектор-ОІЛ» здійснювало поставку Позивачу ПММ для здійснення ним господарської діяльності, які і витрачались в ході відповідної діяльності.

Так, за 2018, 2019, 2020 роки Позивач для здійснення статутної діяльності витратив придбаних у ТОВ «Вектор-ОІЛ» ПММ на загальну суму 8 843 350,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не має зауважень по суті вказаних вище договірних відносин, але зазначає, що позивач отримавши від ТОВ «Вектор-ОІЛ» ПММ використав їх не в господарській діяльності, а тому не мав права відображати вартість такого палива у складі витрат, та відповідно не мав права зменшувати на вказану вартість податок на прибуток.

Вище вказане твердження суд вважає необгрнутованим та недоведеним, оскільки як було встановлено вище та не заперечувалось сторонами по справі, що ТОВ «Вектор-ОІЛ» постачало Позивачу ПММ.

Судовим розглядом встановлено, що відповідна поставка ПММ здійснювалась через механізм застосування паливних талонів (карток). Відповідно до р. 3 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України затвердженої Наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв`язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 №281/171/578/155, талон - спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на АЗС фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому.

Колегія суддів зазначає, що з виклденого вище вбачається, що власник паливного талону (картки) (як продавець, так і покупець) є власником відповідного палива, зазначеного у ньому.

Так, згідно з абз. 16 р. Рахунок 20 «Виробничі запаси» Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 р. №291, на субрахунку 203 «Паливо» (нафтопродукти, тверде паливо, мастильні матеріали) обліковуються наявність та рух палива, що придбається чи заготовляється для технологічних потреб виробництва, експлуатації транспортних засобів, а також для вироблення енергії та опалення будівель. Тут також обліковуються оплачені талони на нафтопродукти і газ.

Крім того, судом встановлено та вказаний факт не заперечувався відповідачем, що облік вище вказаних паливних талонів вівся:

1)облік придбаного палива за вартістю придбання, у відповідності до абз. 16 р. Рахунок 20 «Виробничі запаси» Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 р. №291 здійснювався на бухгалтерському рахунку 203 «Паливо»;

2)на підставі отриманих видаткових накладних від постачальника паливні картки (талони) передавалися на основний склад підприємства, а потім передавалися на склад «Гараж ГСМ», що чітко видно із оборотно-сальдових відомостей по рахунку 203 «Паливо»;

3)аналітичний облік отриманих паливних талонів (карток) вівся в журналі обліку талонів на підрозділі «Гараж ГСМ»;

4)видача паливних талонів (карток) на певну кількість літрів для виробничих потреб здійснювалася водіям автотранспортних засобів під підпис на підставі картки обліку видачі паливно-мастильних матеріалів;

5)отримані паливні картки (талони) водії автотранспортних засобів надавали автозаправній станції та взамін отримували відповідну визначену у картці (талоні) кількість літрів пального;

6)кількість використаного пального відображалося в подорожніх листах;

7)аналітичний облік використання палива відображався в матеріальному звіті диспетчера по складу «Диспетчер ГСМ».

Судовим розглядом встановлено, що Позивач отримавши паливні картки (талони) для ПММ поставив їх на баланс та передав до відповідного структурного підрозділу в якому обліковуються транспортні засоби, водії яких в ході робочих виїздів на АЗС визначених ТОВ «Вектор-ОІЛ» заправляли ввірені їм транспортні засоби, при цьому факт здійснення вказаних робочих виїздів Відповідачем не заперечується.

Крім того, судом встановлено та зазначена обставина не спростовується відповідачем, що с початку кожного робочої зміни начальник гаража разом з охороною перевіряє та знімає пломби з ангарів та боксі де стоять транспортні засоби та техніка.

Тим часом, водії беруть у диспетчера шляховий лист чи інші супровідні документи та проходить перед рейсовий медичний огляд.

Потім водії ідуть до ангару/боксу де стоять необхідні для виїзду транспортні засоби та техніка, заганяють її на оглядову яму для контролю технічного стану, під час здійснення якого механік гаража проводить перед рейсовий технічний огляд, перевіряє технічний стан транспортного засобу, пломбування спідометра та лічильника мотогодин, звіряє показники спідометра і лічильника мотогодин та залишки палива, з показниками з попередньої зміни записаними у шляховому листі чи інших супровідних документах.

Після цього водій на відповідному транспортному засобі/техніці виїжджає на робоче завдання.

В кінці кожної робочої зміни, після повернення до гаражу водій проводить після рейсовий огляд та обслуговування транспортного засобу/техніки та заганяє їх на оглядову яму на якій механік гаража перевіряє технічний стан транспортного засобу, пломбування спідометра та лічильника мотогодин, звіряє показники спідометра лічильника мотогодин із записаними кінцевими показниками у шляховому листі та записує їх нові значення, робить візуальний контроль залишків палива із використанням мірної лінійки котра містить позначки і при опусканні в бак якої можна встановити майже точну кількість залишку пального в баку.

Після цього водій ставить транспортний засіб/техніку у відведене для цього транспортного засобу/техніки місце та віддає шляховий лист диспетчеру гаража в якому той підраховує сумарний пробіг транспортного засобу, напрацювання мотогодин і згідно затверджених норм витрат палива проводить підрахунок залишків палива та записує всі вище перелічені показники у шляховому листі та переносить кінцеві показники на наступний шляховий лист.

Отже, облік залишків пального у паливних баках на кінець робочої зміни проводиться та враховується при кожному наступному виїзді транспортного засобу/техніки, що свідчить про здійснення Позивачем детального та точного обліку пального.

Так, судовим розглядом встановлено, що станом на кінець 2020 року у позивача обліковується залишок ПММ вартістю 2 876 492,00 грн., в той же час відповідач зазначає, що вказаного залишку у позивача все ж немає і він використаний не у господарській діяльності, а тому, через те, що під час придбання відповідних ППМ Позивач сформував податковий кредит з ПДВ, він має в порядку п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України нарахувати податкові зобов`язання з ПДВ.

Проте, наведене твердження відповідача суд вважає необґрунтованим, оскільки як було встановлено вище, позивач здійснював закупівлю ПММ у ТОВ «Вектор-ОІЛ», які споживались (використовувались) в ході господарської діяльності і станом на кінець 2020 року частина паливних талонів (карток) ПММ ще не була використана та відповідно є залишком.

Колегія суддів зазначає, що Позивач за укладеними з ТОВ «Вектор-ОІЛ» договорами отримав паливні талони (картки) на відповідну кількість літрів ПММ та поставив їх на облік на субрахунку 203 «Паливо» (видно із оборотно-сальдових відомостей по рахунку 203 «Паливо») та передав на основний склад підприємства, а в подальшому - на склад «Гараж ГСМ» і станом на 31.12.2020 частина придбаних за паливними талонами (картками) ПММ не була фактично використана, що підтверджується наявними у Позивача оригіналами паливних талонів (карток) за якими водії транспортних засобів Позивача, у випадку виробничої необхідності, зможуть отримати відповідний залишок ПММ на АЗС.

Колегія суддів зазначає, що спірні правочини укладені між правоздатними та дієздатними юридичними особами, за формою та змістом не суперечать закону, предметом спірних правочинів не є речі, що обмежені в цивільному обороті. Отже, такі визнаються судом належним та допустимим доказом наявності між позивачем та контрагентами позивача факту вчинення правочинів в розумінні ст.202 Цивільного кодексу України.

Згідно ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Доказів повернення коштів до контрагента позивача після їх перерахування, наявності у позивача та його контрагента спільного інтересу щодо фіктивного отримання коштів за поставлений товар (що могло б мати місце у разі пов`язаності цих осіб), в матеріалах справи не міститься. За правилами Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" операція по списанню коштів з банківських рахунків платника податку призводить до зміни стану та структури активів і зобов`язань такого платника. Отже, наявність факту (і це не заперечується сторонами) про належну оплату товару визнається судом належним та допустимим доказом реальності вчинених між позивачем та контрагентом позивача господарських операцій.

Колегія суддів зазначає, що рух активів у процесі здійснення господарських операцій, отримання економічної вигоди позивачем, наявність спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарських операцій, є свідченням про спричинення господарськими операціями реальних змін майнового стану платника податків. А відповідно свідчить про реальність (фактичність) операцій та засвідчення їх відповідними документами первинного та податкового обліку.

Щодо доводів відповідача про наявність податкової інформації відносно всіх контрагентів позивача, у тому числі, щодо відсутності трудових ресурсів та основних фондів, що, на думку відповідача, свідчить про нереальність укладених правочинів, то суд не бере до уваги оскільки така інформація містить лише загальну оцінку господарської діяльності контрагентів позивача та їх постачальників, без оцінки їх спільної діяльності, зокрема, щодо реальності здійснення досліджуваних господарських операцій. Податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від перебування його контрагента за юридичною адресою, дотримання ним податкової дисципліни та правильності ведення податкового або бухгалтерського обліку. Тобто, у разі підтвердження реального характеру господарських правовідносин, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені контрагентами, якщо не буде доведено їх безпосередню участь у зловживанні. Проте, посадовими особами відповідача під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Принцип індивідуальної податкової відповідальності - один з принципів, на яких базується чинне податкове законодавство України.

Відповідно до статті 47 Податкового кодексу України складання податкової звітності покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.

Відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що свідчить про те, що, у разі коли контрагент не виконав свого зобов`язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо неплатника, а не інших осіб, у т.ч. його контрагентів. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на віднесення сплачених ним у ціні товару відповідних сум до складу податкового кредиту з ПДВ, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Зазначену правову позицію зазначено Верховним Судом у постановах, від 24 січня 2018 року у справі №824/942/13, від 14 березня 2018 року у справі №803/1198/16.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що в цій частині висновки відповідача викладені в акті перевірки не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідачем в акті перевірки встановлено, що КП «Міськсвітло» ХМР у 2018 та 2019 роках виконало роботи, пов`язані зі святковим оформленням майдану Свободи (встановлення головної ялинки, встановленням додаткового освітлення біля атракціонів) шляхом залучення до виконання цих робіт КП «Міський Інформаційний Центр» за договорами від19.11.2018 № 90-11/18, від 18.11.2019 №69-11/19.

На виконання умов договорів КП «Міський Інформаційний Центр» складено акт виконаних робіт (послуг) від 19.12.2018 № б/я (послуги за кодом ДК021:2015-98390000-3 Інші послуги ) на загальну суму 4 180 000,0 грн, у т.ч. ПДВ - 696 666,66 грн., від 16.12.2019 № б/н (послуги за кодом ДК021:2015-98390000-3 Інші послуги ) на загальну суму 4 195 800,0 грн, у т.ч. ПДВ - 699 300,0 грн, та оформлено на адресу КП «Міськсвітло» ХМР податкові накладні.

Суми податку на додану вартість по податковим накладним включено КП «Міськсвітло» ХМР до податкового кредиту ПН у січні 2019 року у сумі 696 666,66 грн., у грудні 2019 року у сумі 699 300,0 гривень.

КП «Міськсвітло» ХМР здійснено оплату КП «Міський Інформаційний Центр» 22.12.2018 на суму 2 000 000 грн та 26.12.2018 на суму 2 180 000 грн., 24.12.2019 на суму 4 195 800,0 грн.

Згідно з виписками по рахунках ГУ ДКСУ в Харківській області КП «Міськсвітло» ХМР отримано фінансову підтримку від Департаменту комунального господарства ХМР 21.12.2018 у сумі 2 000 000 грн., 22.12.2018 у сумі 2 180 000 грн., 21.12.2019 у сумі 4 227 720 грн (КПК 1416030) (КПК 1416030) в межах програми «Організація благоустрою населених пунктів».

Так, в акті перевірки визначено, що на дату отримання бюджетних коштів по програмі благоустрою в загальній сумі 8 407 720 грн, у тому числі у грудні 2018 року - 4 180 000 грн, у грудні 2019 року - 4 227 720 грн КП «Міськсвітло» ХМР не складено та не зареєстровано в ЄРПН податкові накладні загальну суму ПДВ - 1 401 287 грн (грудень 2018 р. - 696 667 грн, грудень 2019 р. - 704 620 гривень).

Для цілей оподаткування програма благоустрою міста є замовленням на виконання певного обсягу робіт та послуг, які кожна міська рада відповідно до визначених нею потреб планує отримати від їх виконавця, з відповідним розрахунком вартості таких робіт (статті видатків), а фінансування цієї програми вважається оплатою за рахунок коштів місцевого бюджету виконаних підприємствами обсягів робіт чи послуг, обумовлених програмою.

Отже, відповідачем було зроблено висновок, що отримання комунальним підприємством коштів з міського бюджету на виконання програми благоустрою міста для цілей оподаткування ПДВ є оплатою (компенсацією) виконаних ним робіт з такого благоустрою, і сума цих коштів має бути включена таким підприємством до бази оподаткування податком на додану вартість як вартість виконаних робіт (наданих послуг).

Судовим розглядом встановлено, що перевіркою зроблено висновок, що на порушення пп. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п 187.7 ст. 187 ПК України занижено податкові зобов`язання на суму отриманих грошових коштів на виконання «Програми розвитку і реформування житлово-комунального господарства м.Харкова на 2011-2020рр.» за рахунок коштів бюджету міста Харкова на підставі рішень Харківської міської ради та податок на додану вартість у сумі 1 401 286 грн (грудень 2018 р. - 696 667 грн, грудень 2019 р. - 704 620 гривень), а також на порушення п. 201.1 ст. 201 ПКУ на дату виникнення податкових зобов`язань платником податку не складено та не зареєстровано податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений Податковим кодексом України термін.

Колегія суддів вважає вище вказані висновки відповідача необґрунтованими, оскільки як було встановлено судом та не заперечувалось позивачем по справі, що ним на підставі Рішення Харківської міської ради від 20.12.2017 р. №950/17 Про затвердження кошторисів витрат на виконання «Програми розвитку і реформування житлово-комунального господарства м. Харкова на 2011- 2020 рр.» та Рішення Харківської міської ради від 19.12.2018 р. №414/18 Про затвердження кошторисів витрат на виконання «Програми розвитку і реформування житлово-комунального господарства м. Харкова на 2011-2020 рр.» отримано від Департаменту комунального господарства Харківської міської ради фінансову підтримку (субсидію) у 2018 р. у сумі - 4 180 000,00 грн. та у 2019 р. у сумі - 4 227 720,00 грн.

Відповідно до п.п. 196.1.6 п. 196.1 ст. 196 ПК України не є об`єктом оподаткування ПДВ операції з виплати у грошовій формі заробітної плати (інших прирівняних до неї виплат), а також пенсій, стипендій, субсидій, дотацій за рахунок бюджетів або Пенсійного фонду України чи інших фондів загальнообов`язкового соціального страхування (крім тих, що надаються у майновій формі).

За змістом п. 1.5 р. 1 Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерством фінансів України від 12.03.2012 р. №333, (надалі - Інструкція №333), поточні видатки «Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям)» здійснюються за (КЕКВ) 2610.

Підпунктом 2.4.1 Інструкції №333 передбачено, що до КЕКВ 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям)» відносяться: субсидії підприємствам (установам та організаціям), поточні видатки одержувачів бюджетних коштів; дотації сільськогосподарським товаровиробникам; субсидії на покриття збитків підприємств, фінансову підтримку підприємств на безповоротній основі, а також інші субсидії; відшкодування відсотків за користування кредитами; державна підтримка громадських організацій; поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям).

Під субсидією Інструкція №333 визначає усі невідплатні поточні виплати підприємствам, які не передбачають компенсації у вигляді спеціально обумовлених виплат або товарів і послуг в обмін на проведені платежі, а також видатки, пов`язані з відшкодуванням збитків державних підприємств;

Під трансфертними платежами Інструкція №333 визначає невідплатні та безповоротні платежі, які не є придбанням товарів чи послуг, наданням кредиту або виплатою непогашеного боргу.

Судовим розглядом встановлено, що отримана Позивачем фінансова підтримка надавалась за кодом економічної класифікації видатків бюджету (КЕКВ) -2610, від так, в розумінні закону така фінансова підтримка є субсидією, що виключає її із переліку об`єктів оподаткування ПДВ.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 2.2 Інструкції №333 компенсація (оплата) вартості товарів, робіт, послуг, проводиться за кодом економічної класифікації видатків бюджету (КЕКВ 2200), проте Позивач не отримував бюджетного фінансування за кодом економічної класифікації видатків бюджету (КЕКВ 2200), що вже само по собі виключає можливість стверджувати, що отримана фінансова підтримка є оплатою послуг та підлягає оподаткуванню ПДВ.

Також, судова колегія зазначає, що п. 5 ч. 1 ст. 91 БК України визначено, що до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на виконання місцевих програм розвитку житлово-комунального господарства та благоустрою населених пунктів.

Відповідно до п. 38 ст. 2 БК України одержувач бюджетних коштів це суб`єкт господарювання, громадська чи інша організація, яка не має статусу бюджетної установи, уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримує на їх виконання кошти бюджету.

За приписами ст. 22 БК України головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.

Судовим розглядом встановлено, що у даному випадку головним розпорядником бюджетних коштів є Департамент комунального господарства Харківської міської ради, що прямо вказано у вище згаданих рішеннях ХМР і від якого безпосередньо і було отримано вказану вище фінансову підтримку у 2018 р. у сумі - 4 180 000,00 грн. та у 2019 р. у сумі - 4 227 720,00 грн.

При цьому укладання договору на виконання робіт з програм благоустрою з подальшим підписанням акту виконаних робіт/наданих послуг між розпорядником та одержувачем коштів не передбачено та відповідно не підписувалось.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відносини які виникають між Позивачем і органом місцевого самоврядування в особі розпорядника коштів, в частині надання субсидій, трансфертів є бюджетними, та не є об`єктом оподаткування ПДВ.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів, та в інших випадках, передбачених статтею 189 ПКУ.

ПК України під постачанням послуг розуміє будь-яку операцію, що не є постачанням товарів, чи іншу операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності (п.п. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Наведене в ПК України визначення постачання послуг відноситься до сфери цивільно-правових відносин, які регулюються нормами цивільного законодавства, та виникає з підстав визначених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Колегія суддів звертає увагу, що безпосередньо податковим законодавством визначені правові підстави здійснення операцій з постачання товарів/послуг, які мають договірне або інше цивільно-правове підґрунтя, а не бюджетне.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає вірним висновом суду першої інстанції про те, що отримана Позивачем фінансова підтримка, є не об`єктом оподаткування ПДВ, а відповідні донарахування є протиправними.

Щодо застосування відповідачем штрафу до позивача за правопорушення за яке вже застосовано відповідальність у вигляді штрафу ППР № 2 від 23.06.2021 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, судовим розглядом встановлено, що з ППР № 2 від 23.06.2021 року та Акту чітко вбачається, що ППР застосовано штраф за не реєстрацію в ЄРПН податкових накладних на податкові зобов`язання з ПДВ грудні 2018 року та грудні 2019 року на загальну суму 3 745 199,00. Як вбачається із Акту, в цю суму входять, також і податкові зобов`язання з ПДВ в сумі 696 666,00 грн. 720 620,00, що на думку Відповідача виникли із отриманої у грудні 2018 та грудні 2019 року фінансової підтримки.

Колегія суддів зазначає, в даному випадку має місце ситуація за якої і ППР № 2 від 23.06.2021 року і ППР № 2 від 10.12.2021 стосуються накладення штрафу на одні і тіж правопорушення, що є подвійним притягненням Позивача до відповідальності, що прямо заборонено ст. 61 Конституції України, а отже воно є таким, що винесено з порушеннями норм чинного законодавства України та підлягає скасуванню.

Щодо застосування до позивача штрафу у розмірі 50% податкового зобов`язання, що базується на п. 1201.2. ст. 1201 Податкового кодексу України ППР № 2 від 10.12.2021 року, колегія суддів зазначає таке.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 1201.2. ст. 1201 Податкового кодексу України, відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції з постачання товарів/послуг, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість; податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції, що оподатковуються за нульовою ставкою, податкової накладної, складеної відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу у разі здійснення операцій, визначених підпунктами "а" - "г" пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної, складеної відповідно до статті 199 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної, складеної відповідно до абзацу одинадцятого пункту 201.4 статті 201 цього Кодексу), що зазначена в податковому повідомленні-рішенні, складеному за результатами перевірки контролюючого органу, - тягне за собою накладення на платника податку штрафу в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зазначеної у такій податковій накладній та/або розрахунку коригування до податкової накладної, або від суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено. У разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього Кодексу штрафні санкції, передбачені цим пунктом, не застосовуються на період зупинення такої реєстрації до прийняття відповідного рішення щодо відновлення реєстрації таких податкових накладних/розрахунків коригування.

Як вбачається з аналізу вище вказаної норми ПК України застосувати штраф за даною нормою можливо тільки в тому разі, якщо було проведено податкову перевірку за наслідками якої вже було винесене податкове повідомлення-рішення за яким платник податку мав зареєструвати в ЄРПН податкову накладну проте не вчинив цього, що виявлено в ході нової перевірки.

Судовим розглядом встановлено, жодних податкових повідомлень-рішень за яким Позивач мав зареєструвати в ЄРПН податкові накладні відносно нього не виносилося.

Отже, суд приходить до висновку, що у відповідача були відсутні підстави для застосування відповідних штрафних санкцій.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкові повідомлення-рішення від 23.06.2021 №2 яким нараховано 1 706 910, 25 грн. (основне зобов`язання - 1 591 803,00 грн.; штрафна санкція - 115 107,25 грн.) з податку на прибуток підприємств; від 23.06.2021 №2 яким нараховано 4 681 498,75 грн. (основне зобов`язання - 3 745 199,00 грн.; штрафна санкція - 936 299,75 грн.) з податку на додану вартість; від 23.06.2021 №2 яким нараховано 6 800,00 грн. штрафних санкцій за не складання та не реєстрацію в ЄРПН податкових накладних за грудень 2018 р. та грудень 2019 р.; від 23.06.2021 №2 яким попереджено про необхідність складання та реєстрації ЄРПН податкових накладних за грудень 2020 р. у сумі 1 199 950,00 грн.; від 10.12.2021 №2 яким нараховано 700 643,00 грн. штрафних санкцій за не складання та не реєстрацію в ЄРПН податкових накладних за грудень 2018 р. та грудень 2019 р. винесено Головним управлінням ДПС у Харківській області з порушенням норм чинного законодавства України, а отже вони підлягають скасуванню.

Крім того, як окрема підстава скасування оскаржених податкових-повідомлень рішень є та обставина, що як було встановлено судом оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені на підставі висновків Акту від 24.05.2021 р. №8914/20-40-07-02-08/03360874 .

Судовим розглядом встановлено, що зі змісту Акту вбачається, що перевірка вчинялась на підставі наказу Відповідача №1700-п від 16.03.2021 та наказу №3208-п від 05.05.2021 про продовження строків перевірки і проводилась з 08.04.2021 по 17.05.2021.

При цьому, станом на дату прийняття рішення у формі наказу про призначення перевірки (16.03.2021), прийняття рішення у формі наказу про продовження строків перевірки (05.05.2021) та на протязі тривалості самої перевірки на території України діяв встановлений ПКМ України від 09.12.2020 р. №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин.

Згідно з абз 1 п. 522 підроз. 10 роз. XX ПК України (в редакції, яка діяла під час призначення перевірки її проведення та діє і зараз), установлено мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

Так, нормою закону про оподаткування - абз 1 п. 522 підроз. 10 роз. XX ПК України запроваджено загальне правило, у силу якого протягом дії карантину не призначаються документальні та фактичні перевірки за окремими винятками.

Колегія суддів звертає увагу, що на спірну перевірку винятки встановлені абз 1 п. 522 підроз. 10 роз. XX ПК України не поширюються.

Отже, колегія суддів погоджується з виснком суду першої інстанції про те, що вчинивши перевірку відносно позивача вийшов за межі своїх повноважень, що автоматично робить таку перевірку та винесені за її результатами ППР протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2022 року по справі № 520/28325/21 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС України у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2022 по справі № 520/28325/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич Я.В. П`янова
Повний текст постанови складено 10.04.2023 року