Справа № 480/8625/22
Суддя: М.М. Шаповал
Дата ухвалення: 2023-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 квітня 2023 року Справа № 480/8625/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Шаповала М.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/8625/22 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області про визнання дій протиправними та стягнення невиплаченої частини суддівської винагороди,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 просить суд:
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області щодо нарахування та виплати йому, судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області, суддівської винагороди за період з листопада 2021 року по листопад 2022 року включно, у розмірі посадового окладу без урахування щомісячної доплати за вислугу років;
- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області на користь судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 невиплачену частину суддівської винагороди у вигляді щомісячної доплати за вислугу років за наявності стажу роботи більше 5 років - у розмірі 20 відсотків у відповідності до ч. 5 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" за період з листопада 2021 року по листопад 2022 року, що становить 163956 грн та підлягає індексації, починаючи з 01 листопада 2021 року по день фактичного розрахунку.
- рішення в частині стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області на користь судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 невиплаченої частини суддівської винагороди у вигляді щомісячної доплати за вислугу років за наявності стажу роботи більше 5 років - у розмірі 20 відсотків у відповідності до ч. 5 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" за листопад 2021 року, що становить 12 612 грн - звернути до негайного виконання.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Указом Президента України "Про призначення суддів" № 321/2016 від 01.08.2016 його призначено на посаду судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області строком на п`ять років. Наказом виконуючого обов`язки Голови Глухівського міськрайонного суду Сумської області № 6ос від 16 серпня 2016 року позивача зараховано до штату вказаного суду. Наказом голови Глухівського міськрайонного суду Сумської області № 7-ос від 07 листопада 2018 року йому встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу. 01.08.2021 у позивача закінчились повноваження у зв`язку із закінчення п`ятирічного строку призначення на посаду суді.
За період з 01 серпня 2021 року до 31 жовтня 2021 року йому була нарахована суддівська винагорода, з щомісячною доплатою за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу.
Водночас в листопаді 2021 року була нарахована та виплачена суддівська винагорода в розмірі 20 517,90 грн з утриманням належних йому до виплати коштів в сумі 37 836 грн, а в подальшому була припинена виплата доплати у розмірі 20 відсотків посадового окладу.
Як пояснив відповідач у листі від 29.11.2021 № 04-2648, в листопаді 2021 року було здійснено перерахунок суддівської винагороди враховуючи положення п. 10 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", акт ревізії і роз`яснення ДСА України.
Вважаючи дії відповідача щодо невиплати доплати у розмірі 20 відсотків до посадового окладу неправомірними, такими, що грубо порушують його права, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 29.12.2022 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Відповідно до ч. 1 ст. 130 Конституції України , ч. 1 ст. 146 Закону України № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.
Видатки на утримання судів визначаються з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Положенням статей 148, 149 Закону визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону 1402 суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено Законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються Законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
За даними, наявними у територіальному управлінні, у судді Мазур С.А., були відсутні повноваження на здійснення правосуддя починаючи з 01 серпня 2021 року.
Таким чином, територіальне управління у відповідності до вимог частини другої статті 19 Конституції України не вправі виконувати наказ Глухівського міськрайонного суду Сумської області стосовно виплати надбавок судді ОСОБА_1 , що порушуватиме вимоги частини десятої статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Відповідач вважає безпідставними посилання позивача на Рішення Конституційного суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, виходячи з того, що наведене рішення стосується норми закону, який наразі не здійснює правового регулювання виплати суддівської винагороди. Положення частини десятої статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII є чинними, неконституційними не визнавалися, а тому підлягають застосуванню.
Частиною першою статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом "Про конституційний суд України" та не може визначатися іншими нормативно - правовими актами.
Згідно з частиною десятою статті 133 Закону № 2453-VІ суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді У щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Конституційний Суд України 04.12.2018 ухвалив рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини десятої статті 133 Закону № 2453-VІ.
У пункті 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 встановлено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ у редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VІІІ "Про забезпечення права на справедливий суд", за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу".
У мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 зазначено, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453-VІ у редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VІІІ "Про забезпечення права на справедливий суд", є несправедливим, невиправданим та не обґрунтованим.
Конституційний Суд в результаті аналізу Закону № 1402-VIII виокремив перелік випадків щодо нездійснення суддями правосуддя, щодо яких належить застосовувати відповідне рішення Суду. Однак, такої підстави як нездійснення суддею правосуддя у зв`язку із закінченням строку повноважень в цьому рішенні не зазначено, як і не надано офіційного тлумачення норм закону з приводу оплати праці судді у якого закінчився термін повноважень на здійснення правосуддя.
Отож, нарахування позивачеві суддівської винагороди у спірний період здійснювалось у відповідності до положень статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Відтак, територіальне управління при виплаті позивачеві суддівської винагороди діяло на підставі, в межах і в спосіб передбачені Конституцією України та законами України і жодним чином не порушувало прав позивача.
Враховуючи викладене вище, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, а тому підстав для їх задоволення немає.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що Указом Президента України "Про призначення суддів" № 321/2016 від 01.08.2016позивача призначено на посаду судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області строком на п`ять років.
Наказом виконуючого обов`язки Голови Глухівського міськрайонного суду Сумської області № 6ос від 16 серпня 2016 року позивача зараховано до штату вказаного суду.
Наказом голови Глухівського міськрайонного суду Сумської області № 7-ос від 07 листопада 2018 року йому встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу.
01.08.2021 у позивача закінчились повноваження судді у зв`язку із закінчення п`ятирічного строку призначення на посаду суді та припинена виплата доплати у розмірі 20 % посадового окладу.
Вважаючи дії відповідача щодо невиплати доплати у розмірі 20 відсотків до посадового окладу неправомірними, такими, що грубо порушують його права, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір, суд застосовує такі норми права.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII)
За правилами частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 135 Закону № 1402-VIII, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
За правилами частини десятої статті 135 Закону № 1402-VIII, суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 (справа № 1-7/2018(4062/15)) у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, для цілей застосування окремих положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Конституційний Суд України вказав, що за змістом положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу. Цим положенням передбачено два винятки, коли суддя, який не здійснює правосуддя, отримує всі доплати до посадового окладу, - це тимчасова непрацездатність та перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці.

Законом № 2453 у редакції Закону № 192 передбачено низку випадків, коли суддя не здійснює правосуддя.

Такими випадками, зокрема, є: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності (частина четверта статті 49); відрядження судді для роботи у Вищій раді юстиції, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України (частина четверта статті 54); обов`язкове проходження суддею підготовки у Національній школі суддів України (частина шоста статті 55, стаття 87); застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя (пункт 4 частини першої статті 97); неприйняття (несвоєчасне прийняття) відповідними державними органами рішення про звільнення судді з посади (відставку), переведення чи про його обрання безстроково (статті 76, 82, 112, 113, 114, 118, 120); перебування судді у щорічній оплачуваній чи додатковій оплачуваній відпустці (стаття 134).

Як зазначалось вище, Закон № 2453 у редакції Закону № 192 втратив чинність на підставі Закону № 1402 (крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу ХII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402).

Проте Закон № 1402 містить положення, які закріплюють аналогічні випадки, коли суддя не здійснює правосуддя (статті 49, 54, 55, 56, 82, 89, 109, 113, 116, 136, 147). Це, зокрема, тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя та позбавлення його права на отримання доплат до посадового окладу; відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України; у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, виявленням надмірного рівня судового навантаження у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами; обов`язкове проходження підготовки у Національній школі суддів України; неприйняття (несвоєчасне прийняття) відповідними державними органами рішення про його звільнення з посади (відставку); нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території. Крім того, суддя може не здійснювати правосуддя і з інших підстав, зокрема у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Конституційний Суд України вказав, що питання отримання суддею винагороди до проходження ним кваліфікаційного оцінювання регулюється саме Законом № 2453 у редакції Закону № 192, а випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначаються Законом № 1402.

Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, згідно із Законом № 1402 нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (частина перша статті 55); з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України (частина восьма статті 56, частини перша, друга статті 89); з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина третя статті 82, частини шоста, сьома статті 147).

Питання оплати праці судді, зокрема отримання чи неотримання ним доплат до посадового окладу, в одних випадках нездійснення ним правосуддя законодавчо врегульовані, а саме: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя у випадку застосування до судді дисциплінарного стягнення, відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), Раді суддів України, а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України, мобілізація. Щодо інших випадків, коли суддя не здійснює правосуддя, зокрема з незалежних від нього причин або через обставини, що не обумовлені його поведінкою, відповідного законодавчого регулювання немає, а отже, за положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 у таких випадках суддя не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Проте якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Конституційний Суд України зазначив, що конституційне закріплення гарантій незалежності суддів спрямоване на унеможливлення будь-яких спроб впливу на суддю. Такий вплив є неприпустимим з огляду на положення частини другої статті 126 Конституції України.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів.

Отже, положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 для цілей застосування окремих положень Закону № 1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

Таким чином, суд зазначає, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, які не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплати до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним судом України від 04.12.2018.

З наявних у матеріалах справи доказів убачається, що суддя Глухівського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 отримував доплату за вислугу років, коли він не здійснював правосуддя саме з незалежних від нього причин та обставин.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що положення частини десятої статті 135 Закону № 1402-VIII, відповідно до якої суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, не визнавалися неконституційними, проте така норма у даному випадку не може підлягати застосуванню, з огляду на таке.

Редакції обмежувальних норм:

частина десята статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192: суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу;

частина десята статті 135 Закону № 1402-VIII: суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Так, Конституційний Суд України у Рішенні від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п`ятої статті 141 Закону України Про судоустрій і статус суддів та положень пункту 5 розділу III; Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці), зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України).

Враховуючи викладене, обмеження у виплатах доплат суддям, які не відправляють правосуддя, допустимо лише у випадку притягнення їх до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком чого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, а будь-які обмеження виплат доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них підстав, є недопустимими та такими, що суперечать Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України від 04.12.2018 за № 11-р/2018 (Справа № 1-7/2018(4062/15)).

Основними документами, що використовуються для розрахунку заробітної плати, є кадрова документація: штатний розпис, накази про прийом і звільнення працівників, про відпустки, про відрядження, накази про доплату за роботу у вихідні дні, про виплату премії, компенсації за невикористану відпустку, тощо.

Відповідачем не доведена правомірність здійснення перерахунку вже виплаченої позивачу суддівської винагороди та здійснення з утримання раніше виплачених сум за період з 01.08.2021 до 01.10.2021 оскільки жодних наказів з цього питання ні голова суду, в якому працює позивач, ні начальник Територіального управління Державної судової адміністрації Сумської області не видавали, також відповідачем не надано жодних доказів правових підстав (наказу, розпорядження голови суду чи начальника ТУ ДСА в Сумській області) щодо невиплати доплати в розмірі 20 відсотків позивачу починаючи з 01.11.2021 року.

Тому суд вважає, що здійснення перерахунку виплаченої суддівської винагороди судді Глухівського міськрайсуду Сумської області ОСОБА_1 та утримання з неї доплати в розмірі 20 відсотків за період з 01.08.2021 до 01.10.2021 є безпідставними оскільки здійснені відповідачем без належно оформлених підстав.

Також не оформлена документально невиплата доплати в розмірі 20 відсотків позивачу з 01.11.2021 року і тому її ненарахування та не виплата бухгалтерією ТУ ДСА в Сумській області є безпідставною.

Посилання відповідача як на підставу таких дій стосовно щодо зменшення суддівської винагороди судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 на акт ревізії і роз`яснення ДСА України суд вважає необґрунтованими оскільки вони не є тими документами індивідуальної дії, які визначають складові суддівської винагороди та її розмір саме судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 .

Відповідачем не надано до суду доказів притягнення позивача до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності та як наслідок відсторонення позивача від посади чи від здійснення правосуддя.

Відтак, на думку суду, відповідач протиправно зупинив з листопада 2021 року виплату доплати до посадового окладу за вислугу років судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 .

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З урахуванням системного аналізу правових норм, наведених вище, досліджених судом доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області про визнання дій протиправними та стягнення невиплаченої частини суддівської винагороди задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області, суддівської винагороди за період з листопада 2021 року по листопад 2022 року включно, у розмірі посадового окладу без урахування щомісячної доплати за вислугу років.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області провести нарахування та виплату судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 невиплаченої частини суддівської винагороди у вигляді щомісячної доплати за вислугу років за наявності стажу роботи більше 5 років - у розмірі 20 відсотків у відповідності до ч. 5 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" за період з листопада 2021 року по листопад 2022 року з урахуванням індексації, починаючи з 01 листопада 2021 року.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Шаповал