Справа № 520/628/23
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

06 квітня 2023 року № 520/628/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Зінченко А.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул. Студентська, буд. 5/4,м. Харків,61024, ) про визнання дій протиправними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в якому просив суд:

-визнати неправомірними дії головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Івченко Д.Ю. щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 53 685,03 від 22 грудня 2021 року в межах виконавчого провадження N67985162;

-скасувати постанови головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Щністерства юстиції (м. Харків) Івченко Д.Ю. у виконавчому провадженні №6798516:

-Постанову про відкриття виконавчого провадження від 22 грудня 2021 року N67985162.

-Постанову про стягнення виконавчого збору від 22 грудня 2021 року N67985162 у розмірі 53 685,03 грн.

-Постанову про арешт майна боржника,серія та номер: 67985162, видану 23.12.2021 року Київським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Івченко Д.Ю.

-стягнути судовий збір у сумі 1073,60 грн., сплачений за подання позовної заяви.

В обґрунтування позову зазначено, що 22 грудня 2021 року державний виконавець прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки надійшла заява стягувача від 19 серпня 2021 року про повернення виконавчого документа без виконання.

Відповідно до п. 2, 3 Постанови ВП № 49061381 від 22 12. 2021 року Постанову про стягнення витрат виконавчого провадження та виконавчого збору виведено в окреме провадження.

Пунктом 4 передбачено про направлення постанови стягувачу, однак відсутнє посилання щодо направлення постанови боржнику ОСОБА_1 . ОСОБА_2 не був повідомлений.

Державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом N 2-5022/08 від 26.02.2009 року, виданим Червонозаводським районним судом м. Харкова, а також державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому листі.

Таким чином, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону N 1404-УІИ та підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі N 2540/3203/18.

Постанови Київського відділу державної реєстрації виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Харків) відносно ОСОБА_1 АСВП № 67985162 щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 53 685,03 грн. та АСВП № 67985266 щодо стягнення з ОСОБА_1 витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 269 грн., Позивач до наступного часу (станом на день подання позову) не отримував.

З урахуванням того, що підставою для прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження є постанова про стягнення виконавчого збору, яка є протиправною, постанова про відкриття виконавчого провадження також є протиправною і її належить скасувати, а тому звернувся до суду зі вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку вищенаведеному, суд вказує наступне.

Матералами справи підтверджено, що на виконанні у Київському відділу державної реєстрації виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Харків) перебувало виконавче провадження №49061381 з примусового виконання виконавчого листа №2-5022/08 виданого 26.02.2009 Червонозаводським районним судом м. Харкова, про стягнення з позивача на користь ТОВ "Фінансова компанія Есаймент" (далі - стягувач) заборгованості за кредитним договором та судові витрати в розмір 536850,37 грн.

22.12.2021, у зв`язку з надходженням до відділу заяви стягувача про повернення виконавчого документа, державним виконавцем Івченко Д.Ю. винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувану, керуючись положеннями пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до пунктів 2-3 вищезазначеної постанови, виведено в окреме провадження постанови про стягнення витрат виконавчого провадження (ВП №67985266) та стягнення виконавчого збору (ВП №67985162) по виконавчому провадженню №49061381.

При цьому сума виконавчого збору що підлягає стягненню з боржника, була визначена державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом 53685,03 грн. Сума витрат виконавчого провадження визначена у розмірі 269 грн.

Тобто, спір в даному випадку виник у зв`язку з тим, що позивач не погоджується зі своїм обов`язком сплатити виконавчий збір за примусове виконання рішення суду.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що відділ неправомірно зобов`язав позивача сплатити виконавчий збір у розмірі 10%від суми, що підлягала стягненню за виконавчим документом, оскільки заходів примусового виконання рішення органом виконавчої служби, на його думку, вчинено не було, сума, визначена виконавчому документів, у примусовому порядку не стягнута.

Суд не погоджуючись з вищезазначеними твердженнями позивача, вказує наступне.

Відповідно до положень статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій; території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно частини третьої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження ;з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З огляду на наведені норми спеціального закону у сфері примусового виконання рішень судів та інших органів відповідач був зобов`язаний винести постанову про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню та виконувати її у порядку, встановленому законом.

На думку суду про правомірність дій відповідача в даному випадку свідчать висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України..

Так, предметом розгляду Верховного Суду У складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду була справа №640/23271/21 за позовною заявою боржника у виконавчому провадженні щодо визнання неправомірними дій державного виконавця з приводу винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що постанова про стягнення виконавчого збору прийнята державним виконавцем з порушенням положень Закону України "Про виконавче провадження", оскільки стягнення виконавчого збору фактично не відбулось, державним виконавцем не вчинялись дії по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум.

На підтвердження правомірності своїх вимог позивач посилався на правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 19 вересня 2019 року у справі №420/1373/19 від 20 листопада 2019 року справі №480/1558/19.

Задовольняючи касаційну скаргу органу примусового виконання рішень, колегія суддів зазначила наступне:

Колегія суддів вважає помилковими посилання скаржника на правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 19 вересня 2019 року у справі N8420/1373/19, від 20 листопада 2019 року справі №480/1558/19, оскільки спір у цих справах відмінний від спору, який виник у справі №640/23271/21 з огляду на те, що правовідносини у цих справах виникли під час дії Закону №1404-VIII (у редакції після 28 серпня 2018 року).

Разом з тим, повертаючись до обставин цієї справи зауважимо, що виконавче провадження N°25291631 відкрито 25 березня 2011 року (тобто за правилами Закону N° 606-ХІV, в редакції, які діяли на той час).

Так, до 05 жовтня 2016 року правовідносини щодо здійснення виконавчих дій регулювались Законом України від 21 квітня 1999 року N 606-ХІУ «Про виконавче провадження»; а з 05 жовтня 2016 року вступив у силу Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Спірна постанова про стягнення виконавчого збору прийнята відповідачем 20 липня 2021 року (за правилами Закону № 1404-VIII, чинного на дату її ухвалення).

Отже, з моменту виникнення заборгованості позивача та прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження до прийняття постанови про стягнення виконавчого збору змінювалось законодавство відповідно до якого здійснювався обрахунок виконавчого збору.

За подібної ситуації Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 300/3260/20 звернув увагу, з-поміж іншого, на те, що відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-ХІУ розмір виконавчого збору (у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк , встановлений частиною другою статті 20 Закону №606-ХІV для самостійного його виконання) постановив 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню (якщо йдеться про вимоги майнового характеру).

Відповідно до зазначеної постанови, у цьому випадку (тобто коли виконавче провадження відкрито за правилами Закону № 606) розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, потрібно визначати за правилами статті 28 Закону № 606-ХІУ (чинного на той час).

Буквальний аналіз положень статті 27 Закону № 1404-VIII у зіставленні з частиною першою статті 28 Закону № б06-ХІУ у вимірі обставин цієї справи дає підстави для висновку, що повернення виконавчого документа стягувану (зокрема без реального його виконання) не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом.

Тобто, в цій справі законом, який діяв на час відкриття виконавчих проваджень, є Закон № 606-ХІУ, а з уваги на зміст його статті 28 (в редакції, чинній на 25 березня 2011 року) розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року №640/7697/21.

Крім того, стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі № 360/3324/19.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки, яких дійшов суд першої інстанції за наслідками розгляду цієї справи, в цілому відповідають правовій позиції і підходам Верховного Суду до вирішення: спорів, пов`язаних зі стягненням виконавчого збору.

Стосовно посилань позивача, що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчиненням ним дій, які призвели до стягненню з боржника сум заборгованості, колегія суддів відноситься критично, оскільки відповідно до статті 27 Закону №1404 виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувану за виконавчим документом.

Крім того, колегія судді звертає увагу позивача на те, що частина друга статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» N° 1404-УШ щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом діяла до 28 серпня 2018 року.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" № 2475-УІП від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 , у частині другій статті 27 Закону N 1404 слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості зі сплати аліментів».

Отже, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.

Суд звертає увагу, що є не обґрунтованим посилання суду апеляційної інстанції на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 у справі N92540/3203/18, а також у постанові КАС Верховного Суду ( 22 січня 2021 року у праві №400/4023/19, оскільки спір у цих справах відмінний від спору, який виник у справі N5640/23271/21, оскільки правовідносини у них виникли під час дії Закону №1404 (у редакції до 28 серпня 2018 року).

Разом з тим, положення Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність боржника в порівнянні з нормами Закону №506-ХІУ, який був чинним на дату відкриття виконавчих проваджень (25 березня 2011 року) та Закону № 1404-УІП, що врегулювали питання виконавчого збору, які були чинними з 28 серпня 2018 року, оскільки редакція цієї статті передбачала стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків від суми, яка фактично стягнена.

Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку про незастосовність до обставин цієї справи правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 та правової позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 22 січня 2021 року у праві №400/4023/19, адже їх ухвалено за інших фактологічних умов і нормативного регулювання.

З огляду на це колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що рішення державного виконавця (постанова № 25291631 від 20 липня 2021 року про стягнення виконавчого збору з 0С0БА_1 в розмірі 262640,63 грн.) винесена відповідно до норм статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Проаналізувавши наведене, суд робить висновок, що аналогічно з обставинами справи, що була предметом розгляду Верховного Суду, в даному випадку виконавче провадження про стягнення з позивача заборгованості за виконавчим документом на користь ТОВ «Фінансова компанія».

Есаймент (ВП №49061321) було відкрито 23.09.2015року, тобто за правилами Закону № 606, в редакції, які діяли на той час.

З 05 жовтня 2016 року вступив у силу Закон України від 02 червня 2016 року №; 1404 «Про виконавче провадження».

Спірна постанова про стягнення виконавчого збору прийнята відповідачем 22 грудня 2021 року (за правилами Закону № 1404-УШ, чинного на дату її ухвалення).

Тобто, і в цій справі законом, який діяв на час відкриття виконавчих проваджень, є Закон № 606,а з уваги на зміст його статті 28 (в редакції, чинній на 25 березня 2011 року) розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувану за виконавчим документом

Як зазначав Верховний Суд у вищенаведеній справі, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.04.2020 по справі №480/3452/19).

Отже, суд приходить до висновку, що рішення державного виконавця про стягнення виконавчого збору з позивача у розмірі 53685,03 грн. винесена відповідно до норм статей 3, 27, 40 Закону України "Про виконавче провадження", прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Законом України « про виконавче провадження».

Враховуючи, що позовні вимоги позивача про скасування постанов про відкриття виконавчого провадження №67985162, про арешт майна боржника по виконавчому провадженню №67985162 є похідними від вимог визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 53685,03 грн. та її скасування, вони також не підлягають задоволенню, з підстав, наведених судом вище.

Щодо неотримання позивачем копій спірних постанов.

Частиною першою статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання постанов, передбачених пунктами1-4 частини 9 статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендований поштовим відправленням.,

Судом встановлено, що з огляду на наведену норму права спірні постанови відповідача про стягнення витрат виконавчого провадження (ВП №67985216) та стягнення виконавчого збору (ВП №67985162) були надіслані боржнику простим поштовим відправленням.

Суд вказує, що чинне законодавство не передбачає обов`язку відповідача направляти вищезазначені постанови рекомендованим поштовим відправленням.

Крім цього розглядаючи справу №464/5990/ 16-а Верховний Суд у складі Колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що "як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі Закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були , здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім-того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи".

Суд зазначає, що не направлення спірних постанов позивачу відповідачем рекомендованим поштовим відправленням або доставлення кур`єром не звільняє останнього від обов`язку, встановленого законом, - сплатити виконавчий збір за примусове виконання рішення.

Суд також вказує, що позивачем до позову долучена фотокопія постанови про повернення виконавчого документу стягувану від 22.12.2021 року, з резолютивної частини якої вбачається виведення в окреме провадження постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Таким чином, суд приходить до висновку, що навіть не отримуючи копій спірних постанов, позивач був обізнаний з факт їх прийняття та обов`язком сплатити вказані грошові кошти.

Суд вказує, що згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Відповідач надав підтвердження правомірності прийнятих ним рішень, а відтак довів правомірність їх прийняття і того, що він діяв у відповідності до приписів ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд приходить до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які не підтверджуються достатніми доказами, що свідчить про не обґрунтованість позовних вимог, а отже, оскаржувані постанови прийняті з урахуванням всіх обставин, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, 241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул. Студентська, буд. 5/4,м. Харків,61024, ) про визнання дій протиправними та скасування постанов - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом десяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Зінченко А.В.