Справа № 200/4815/22
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року справа №200/4815/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2022 року у справі № 200/4815/22 (головуючий І інстанції Крилова М.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 14.10.2022 р. № 30 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, з 15 вересня 2022 року, відповідно до пункту б ст. 13 ЗУ Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року № 213-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року.

В обгрунтування позову зазначив, що рішенням відповідача позивачу відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з недостатнім пільговим стажем за Списком № 2.

Крім того, пенсійним органом при розгляді заяви про призначення пенсії протиправно застосовано норму п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058, тоді, як підлягає застосуванню п. б ст. 13 ЗУ Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін Законом №213 з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 14.10.2022 р. № 30 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, з 07 жовтня 2022 року, відповідно до пункту б ст. 13 ЗУ Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року № 213-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат по справі.

Не погодившись з судовим рішенням відповідач - ГУ ПФУ в Донецькій області звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги .

Позивачем не підтверджено пільговий стаж за Списком № 2 в установленому порядку не надано уточнюючої довідки.

До страхового стажу не зараховано період роботи з 29.03.1989 по 31.10.1989 згідно трудової книжки, оскільки запис про звільнення не завірено підписом відповідальної особи, що є порушенням п. 4.1 Інструкції № 162.

Оскільки Закон № 1058 та Закон № 2148 є чинними, їх положення не визнавалися неконституційними, тому рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020 впливає на право призначення пенсії на пільгових умовах, яке виникло до 11.10.2017 року.

Суд першої інстанції, зобов`язавши відповідача призначити позивачу пенсію, втрутився в дискреційні повноваження пенсійного органу.

Позивачем та відповідачем ГУ ПФУ в Запорізькій області рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив про відсутність справи в паперовому вигляді та що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП Діловодство спеціалізованого суду.

Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України). Також, щодо інституту відновлення втраченого судового провадження в адміністративній справі у зв`язку з запровадженням ЄСІТС зазначено, що втрата судового провадження стосується справ, які були сформовані в паперовій формі.

Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему Електронний суд матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.

Отже, враховуючи зазначений лист Верховного Суду, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі Електронний суд.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Мелітопольським МВ УМВС України в Запорізькій області 14 серпня 2004 року.

07 жовтня 2022 року ОСОБА_1 , через веб-портал, звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за ч. 2 ст. 114 Закону № 1058.

За принципом екстериторіальності розгляд заяви визначено ГУ ПФУ в Донецькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 14.10.2022 р. № 30 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Рішення обґрунтовано тим, що згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж заявника становить 25 років 07 місяців 05 днів.

Пільговий стаж роботи за Списком № 2 не підтверджено в установленому порядку.

До страхового стажу не зараховано:

- період роботи з 29.03.1989 року по 31.10.1989 року, оскільки запис про звільнення не завірено підписом відповідальної особи.

Для зарахування періодів роботи за Списком № 2 з 31.01.1990 року по 31.03.1992 року, з 25.06.1996 року по 31.07.2002 року згідно довідки від 24.07.2008 року № 7-08/05, заявнику рекомендовано звернутися до Комісії з питань підтвердження стажу роботи при ГУ ПФУ в Запорізькій області (в разі ліквідації підприємства), або надати довідку пільгового характеру відповідно до п.20 Порядку №637.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058 в зв`язку з відсутністю необхідного страхового та пільгового стажу роботи за Списком № 2.

Трудова книжка ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 містить наступні відомості:

Запис №1: 23.07.1984 року прийнятий в у зварювально-зборочному цеху Мелітопольському компресорному заводу за професією слюсар-інструментальник;

Запис №2: 29.11.1984 року звільнений у зв`язку з призовом на військову службу;

Запис №3: 12.12.1986 року 14.12.1988 року служба в радянській армії;

Запис №4: 29.03.1989 року прийнятий водієм 3-го класу на автобусах усіх марок;

Запис №5: 31.10.1989 року звільнений за власним бажанням;

Запис №6: 09.11.1989 року прийнятий в інструментальному цеху Мелітопольського заводу ім. В. В. Воровського за професією слюсар-інструментальник 4-го розряду;

Запис №7: 25.12.1989 року перекваліфікантом шліфувальника інструментального цеху;

Запис №8: 31.01.1990 року присвоєно професію і переведено у тому самому заводі на роботу шліфувальника 4-го розряду металевих виробів та інструменту абразивними кругами сухим способом

Запис №9: 31.03.1992 року звільнений за переводом;

Запис №10: 01.04.1992 року прийнятий у порядку переведення в інструментальний цех Мелітопольського заводу ТЕХИНМАШ за професією шліфувальник металевих виробів і інструментів абразивними кругами сухим способом 4-го розряду;

Запис №11:19.05.1993 року присвоєно 5 розряд шліфувальника металевих виробів і інструментів абразивними кругами сухим способом;

Запис №12: 24.06.1996 року звільнений за власним бажанням;

Запис №13; 25.06.1996 року прийнятий в інструментальний цех АО Мелітопольпродмаш за професією шліфувальник металевих виробів і інструментів абразивними кругами сухим способом 5-го розряду;

Запис №14: 01.05.1998 року у зв`язку з реорганізацією переведений в цех підготовки виробництва шліфувальник металевих виробів і інструментів абразивними кругами сухим способом 5-го розряду;

Запис №15: 31.07.2002 року звільнений за переведенням;

Запис №16: 01.08.2002 року прийнятий в порядку переведення в Мелітопольському заводі ООО ИНОС за професією шліфувальника, зайнятим обдиранням, точінням, різанням, шліфуванням металевих виробів і інструментів абразивними кругами сухим способом 5-го розряду;

Запис №17: 03.06.2004 року атестація робочого місця шліфувальника, зайнятим обдиранням, точінням, різанням, шліфуванням металевих виробів і інструментів абразивними кругами сухим способом;

Запис №18: 01.07.2011 року звільнений за власним бажанням.

Довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжку або відповідних записів у ній, видана ВАМ «Мелітопольпродмаш» від 24.07.2008 року № 7-08/05 свідчить, що ОСОБА_1 у період з 31.01.1990 року по 31.03.1992 року та з 25.06.1996 року по 31.07.2002 року виконував роботи за професією шліфувальник, зайнятого обдиранням, точінням, різанням, шліфуванням металевих виробів та інструменту кругами сухим способом, що передбачено Списком № 2.

Довідка від 24.07.2008 р. № 7-08/08, видана ВАТ «Мелітопольпродмаш» свідчить, що згідно наказу №8 від 19.01.1993 р. Мелітопольський завод ім. В. В. Воровського було реорганізовано в орендне підприємство Мелітопольпродмаш.

Згідно наказу № 87 від 29.03.1994 р. орендне підприємство Мелітопольпродмаш було реорганізовано у ВАТ Мелітопольпродмаш.

Відомості з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування свідчать, що позивач у період з 2002 року по 2009 рік виконував роботи, які дають право на пільги у пенсійному забезпеченні (код спецстажу ЗП3013Б1).

Розрахунок стажу форми РС-право від 14.10.2022 року свідчить, що пенсійним органом позивачу не зараховано періоди роботи з 01.03.2009 року по 30.11.2009 року, з 01.02.2011 року по 28.02.2011 року, з 01.04.2011 року по 01.07.2011 року та не вірно розраховано періоди роботи з 01.01.2004 року по 28.02.2009 року, з 01.12.2009 року по 31.01.2011 року, з 01.03.2011 року по 31.03.2011 року.

Суд першої інстанції, скасовуючи рішення пенсійного органу про відмову в призначенні пенсії та зобов`язуючи відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах, виходив з того, що записами трудової книжки позивача підтверджено пільговий характер роботи позивача в спірні періоди, неправильність записів в трудовій книжці не може бути підставою для неврахування таких періодів до стажу позивача. Позивач досяг 55 років, має більше 21 років пільгового стажу, на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Cписком № 2 та більш 28 років страхового стажу, він має право на пенсію по досягненню 55 річного віку, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 справа № 1-5/2018(746/15) від 23.01.2020 року.

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.

Відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Загальні умови, порядок нарахування та розмір пенсій визначаються, зокрема, Законом України „Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII та Законом України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV.

Законом № 2148-VIII від 03.10.2017 доповнено Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування Розділом XIV-1 Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян.

На підставі пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058 на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах (…).

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років у чоловіків (…).

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи (…)

До вищезазначених змін порядок призначення пенсій на пільгових умовах визначався ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення ( далі Закон № 1788).

Так, відповідно до пункту б статті 13 Закону № 1788 в редакції, чинній до 01.04.2015 передбачав, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах (..)

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам (…)

Отже, Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ страховий стаж роботи для набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, чоловікам з 25 років до 29 років (30 років).

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи (…) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах (…)

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам (...)

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для чоловіків після досягнення 55 років за наявності стажу роботи 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на пільгових роботах.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині визначення страхового стажу для набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий стаж 25 років, тоді як другий 29 (30) років.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 року у зразковій справі № 360/3611/20.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позивач буде мати право на пенсію за віком на пільгових умовах на час звернення з заявою про призначення пенсії 07.10.2022 року, у разі досягнення 55 років, наявності страхового стажу 25 років, з них пільгового стажу не менш 12 років 6 місяців.

Таким чином, відмова ГУ ПФУ в Донецькій області в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах, який на час звернення із заявою про призначення пенсії досяг 55 років, мав загальний страховий стаж 25 років 07 місяців 05 днів (як зазначено відповідачем в своєму рішенні) з посиланням на недостатність, зокрема, страхового стажу 29 років, визначеного п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-ІV, є протиправною.

Щодо розрахунку відповідачем пільгового стажу позивача суд зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 14.10.2022 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах взагалі не містить визначення періодів пільгового стажу, які враховані (не враховані) пенсійним органом.

В рішенні зазначено, що пільговий стаж за Списком №2 не підтверджено в установленому порядку.

Також пенсійним органом зазначено, що для зарахування періодів роботи за Списком №2 з 31.01.1990 року по 31.03.1992 року, з 25.06.1996 року по 31.07.2002 року згідно довідки від 24.07.2008 року № 7-08/05, заявнику рекомендовано звернутися до Комісії з питань підтвердження стажу роботи при ГУ ПФУ в Запорізькій області (в разі ліквідації підприємства), або надати довідку пільгового характеру відповідно до п.20 Порядку № 637.

З вищезазначеного можна дійти висновку, що пенсійним органом не враховано до пільгового стажу позивача періоди роботи з 31.01.1990 року по 31.03.1992 року, з 25.06.1996 року по 31.07.2002 року.

Щодо цих періодів трудова книжка ОСОБА_1 містить записи, які підтверджують, що позивач працював в інструментальному цеху Мелітопольського заводу ім. В. В. Воровського з 31.01.1990 року по 31.03.1992 року шліфувальником 4-го розряду металевих виробів та інструменту абразивними кругами сухим способом;

з 25.06.1996 року по 31.07.2002 року працював в інструментальний цех АТ Мелітопольпродмаш за професією шліфувальник металевих виробів і інструментів абразивними кругами сухим способом 5-го розряду, в цеху підготовки виробництва шліфувальник металевих виробів і інструментів абразивними кругами сухим способом 5-го розряду.

Тобто, трудова книжка позивача дійсно не містить інформації про його зайнятість у спірні періоди роботи повний робочий день на зазначених посадах.

Між тим, позивачем надано до пенсійного органу уточнюючу довідку, видану ВАТ «Мелітопольпродмаш» від 24.07.2008 року № 7-08/05, яка підтверджує, що ОСОБА_1 у період з 31.01.1990 року по 31.03.1992 року та з 25.06.1996 року по 31.07.2002 року виконував роботи за професією шліфувальник, зайнятого обдиранням, точінням, різанням, шліфуванням металевих виробів та інструменту кругами сухим способом, що передбачено Списком № 2.

Довідка видана на підставі: особової картки, особових рахунків, наказів про прийом та звільнення, технологічного процесу.

Також в довідці зазначено додаткові відомості, що Мелітопольській завод продовольчого машинобудування імені В.В. Воровського рішенням виконкому Мелітопольської міської ради народних депутатів № 813 від 24.02.1994 року перейменований у ВАТ «Мелітопольпродмаш», атестація робочого міста проведена наказом № 139 від 14.06.1995 року та № 73 від 01.07.1999 року. Ескпертиза у м. Запоріжжі від 19.09.1999 року, реєстраційний № 10-00406-2.

Довідкою від 24.07.2008 р. № 7-08/08, виданою ВАТ «Мелітопольпродмаш» також підтверджено, що згідно наказу №8 від 19.01.1993 р. Мелітопольський завод ім. В.В. Воровського було реорганізовано в орендне підприємство Мелітопольпродмаш. Згідно наказу № 87 від 29.03.1994 р. орендне підприємство Мелітопольпродмаш було реорганізовано у ВАТ Мелітопольпродмаш.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Надана позивачем довідка містить всі необхідні відомості на підтвердження пільгового характеру роботи позивача, підписана уповноваженими особами підприємства, та має печатку.

Тому є неприйнятими доводи апелянта, що надана уточнююча довідка не відповідає формі, яка визначена додатком 5 до Порядку № 637.

Також суд звертає увагу пенсійного органу, що за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у період з 1999 року по 2000 року позивач працював в ВАТ «Мелітопольпродмаш».

На підставі викладеного, суд вважає, що позивач має право на зарахування періодів з 31.01.1990 року по 31.03.1992 року, з 25.06.1996 року по 31.07.2002 року до пільгового стажу за Списком № 2, який підтверджується записами в трудовій книжці, уточнюючими довідками та довідкою форми ОК-5, тому відповідачем ГУ ПФУ в Донецькій області протиправно не враховано ці періоди до пільгового стажу позивача.

Щодо інших періодів пільгового стажу позивача рішення від 14.10.2022 інформації не містить, тому суд позбавлений можливості надати оцінку правильності дій пенсійного органу щодо врахування (не врахування) таких періодів до пільгового стажу позивача, як наслідок, визначити наявність у позивача необхідного пільгового стажу (не менш 12 років 6 місяців) для набуття права на пенсію на пільгових умовах за Списком №2.

Щодо не врахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 29.03.1989 року по 31.10.1989 року, оскільки запис про звільнення не завірено підписом відповідальної особи, - суд зазначає наступне.

Як свідчать записи в трудовій книжці позивача він в період з 29.03.1989 року по 31.10.1989 року працював водієм 3-го класу на автобусах усіх марок в Мелітопольському автотранспортному підприємстві № 12307.

Запис містить посилання на накази про прийняття на роботу 29.03.1989 року (29.03.1989 року № 46-к), про звільнення з роботи 31.10.1989 року (від 26.10.1989 року № 185-к), завірений печатками підприємства.

Ці записи трудової книжки виконані чітко, зрозуміло та в повному обсязі, містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Крім того, аналогічні норми містяться і у постанові Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року "Про трудові книжки працівників" № 301, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового (пільгового) стажу і на отримання пенсії з їх врахуванням.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі № 677/277/17, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Таким чином, відсутність підпису відповідальної особи в записі про звільнення, при дотриманні усіх вимог щодо порядку оформлення запису, не є підставою для не зарахування таких періодів роботи до страхового стажу.

Підсумовуючи викладене, суд вважає протиправним неврахування ГУ ПФУ в Донецькій області періоду роботи позивача з 29.03.1989 року по 31.10.1989 року до його страхового стажу.

Таким чином, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 14.10.2022 р. № 30 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, як наслідок, наявність підстав для його скасування.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції передчасно зобов`язав ГУ ПФУ в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, з 07 жовтня 2022 року, з огляду на наступне.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Право на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України.

Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Тобто, для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, необхідно встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи або особи в інтересах якої вона звертається.

При цьому, як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Так, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Як свідчать матеріали справи, підставою для відмови позивачу в призначенні пенсії на пільгових умовах зазначена відсутність необхідного страхового та пільгового стажу, а не віку, як помилково визначив суд першої інстанції.

Для набуття права на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту б ст. 13 ЗУ Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року №213-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року, позивачу необхідно відповідати наступним умовам:

- досягнути віку 55 років;

- мати страховий стаж не менш 25 років;

- мати пільговий стаж не менш 12 років 6 місяців.

Матеріали справи свідчать, що умовам віку та страхового стажу позивач відповідає, а саме досяг 55 років, має страховий стаж 25 років 07 місяців 05 днів (як визначив пенсійний орган в своєму рішенні про відмову в призначенні пенсії), навіть без врахування періоду з 29.03.1989 року по 31.10.1989 року.

Щодо пільгового стажу позивача, то суд звертає увагу, що рішення пенсійного органу про відмову в призначенні пенсії позивачу не містить у собі жодної конкретизації щодо не зарахованих (зарахованих) до пільгового стажу позивача періодів роботи, за змістом рішення відсутній аналіз причин зарахування чи відмови у зарахуванні спірних періодів роботи, крім періоду з 31.01.1990 року по 31.03.1992 року, з 25.06.1996 року по 31.07.2002 року.

Оскільки, період пільгового стажу, який відображено в рішенні (з 31.01.1990 року по 31.03.1992 року, з 25.06.1996 року по 31.07.2002 року) загалом складає 8 років 03 місяці 07 днів, що недостатньо для призначення пенсії за віком на пільгових умовах позивачу, при цьому пенсійним органом не надана оцінка іншим періодам роботи позивача, які відображені в його трудовій книжці (відносяться вони до пільгового чи ні), з врахуванням дискреційних повноважень органів пенсійного фонду щодо розрахунку наявності- відсутності пільгового стажу для призначення пенсії, суд вважає передчасними позовні вимоги ОСОБА_1 про призначення йому пенсії.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що для ефективного захисту порушеного права позивача, необхідно зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області зарахувати до страхового стажу позивача період з 29.03.1989 року по 31.10.1989 року, до пільгового стажу за Списком № 2 періоди роботи з 31.01.1990 року по 31.03.1992 року, з 25.06.1996 року по 31.07.2002 року та зобов`язати повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07 жовтня 2022 року про призначення пенсії відповідно до пункту б ст. 13 ЗУ Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року № 213-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року, з врахуванням висновків суду апеляційної інстанції.

Зазначене обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги відповідача.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Здійснюючі апеляційний розгляд справи в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити позивачу пенсію, - з прийняттям в цій частині постанови про зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області зарахувати до страхового та пільгового стажу певні періоди та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 07.10.2022 року.

Як визначено пунктом 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2022 року у справі № 200/4815/22 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2022 року у справі № 200/4815/22 скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, з 07 жовтня 2022 року, відповідно до пункту б ст. 13 ЗУ Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року №213-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року.

В цій частині прийняти постанову, якою:

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, юридична адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) період роботи з 29.03.1989 року по 31.10.1989 року, до пільгового стажу за Списком № 2 період роботи з 31.01.1990 року по 31.03.1992 року, з 25.06.1996 року по 31.07.2002 року;

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07 жовтня 2022 року про призначення пенсії відповідно до пункту б ст. 13 ЗУ Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року № 213-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року, з врахуванням висновків суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2022 року у справі № 200/4815/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 06 квітня 2023 року, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 06 квітня 2023 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв