Справа № 369/12170/22
Суддя: Савлук Т. В.
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №: 2-а/755/126/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" квітня 2023 р. м. Київ

Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді САВЛУК Т.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву громадянина ОСОБА_1 про забезпечення позову, яка подана в межах розгляду адміністративної справи за позовом громадянина ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни,

в с т а н о в и в:

29 листопада 2022 року громадянин ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області, як місцевого адміністративного суду, з позовом доЦентрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області з вимогами:

«Визнати протиправним та скасувати рішення від 21 листопада 2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винесене Центральним міжрегіональним управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області»

Одночасно з поданням позову, громадянин ОСОБА_1 подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії рішеннявід 21 листопада 2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винесене Центральним міжрегіональним управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області; заборони Центральному міжрегіональному управлінню Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області вчиняти будь-які дії щодо примусового повернення до країни походження або третьої країни громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також забороною іншим особам вчиняти дії, що стосується предмету спору.

05 грудня 2022 року суддею Києво-Святошинського районного суду Київської області Фінагеєвою І.О. постановлено ухвалу про передачу адміністративного позову громадянина ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни, за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва.

03 квітня 2023 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями адміністративний позов громадянина ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни, передано в провадження судді Дніпровського районного суду міста Києва Савлук Т.В.

Вивчивши матеріали адміністративного позову в межах вирішення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову, оцінивши наведені обставини для застосування заходів забезпечення позову, суд приходить до наступних висновків.

Виходячи з положень частини першої та другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Заходи забезпечення позову визначені ч. 1 ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Забезпечення позову може застосовуватися лише з підстав, визначених статтею 150 КАС України.

При цьому заходи забезпечення позову вживаються судом з метою охорони прав та інтересів позивача на час розгляду справи та не можуть вирішувати спірні правовідносини по суті.

Таким чином, статтею 150 КАС України визначено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Значення інституту забезпечення позову полягає у тому, що ним захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

У відповідності з ч. 2 ст. 151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

У відповідності з ч. 4, ч. 6 ст. 154 КАС України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання.

Як роз`яснено у пункті 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування обставин, які б свідчили про наявність зазначених вище підстав для забезпечення позову.

Виходячи з предмету позову, громадянином ОСОБА_1 оскаржується рішення від 21 листопада 2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винесене Центральним міжрегіональним управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області, тому в розрізі даного спору вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскарженого рішення до вирішення зазначеної справи по суті суперечить вимогам ст. 150 КАС України, оскільки законність (правомірність) цих рішень є предметом спору у зазначеній справі, а отже, у даному випадку, вирішення питання про забезпечення позову фактично є вирішенням справи по суті позовних вимог, що не відповідає призначенню правового інституту забезпечення позову.

Разом з тим, суд враховує, що згідно з п. 10 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 22.01.2018 № 38/77), оскарження рішень про примусове повернення або примусове видворення зупиняє їх дію, якщо іноземець оскаржив це рішення у встановленому законом порядку до суду - у межах строків, визначених частинами другою-четвертою статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України, незалежно від того, чи суд у порядку забезпечення адміністративного позову відповідною ухвалою зупинив дію рішення суб`єкта владних повноважень або його окремих положень, що оскаржуються.

З огляду на викладене, побоювання позивача стосовно повернення до країни походження, чим його буде позбавлено права на оскарження рішення про примусове повернення в країну походження, є невиправданими.

Суд також зазначає, що дія Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства поширюється на посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону, органів СБУ та іноземців, які підлягають примусовому поверненню чи примусовому видворенню у випадках, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Таким чином, враховуючи положення п. 10 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка є обов`язковою для застосування відповідачем, суд дійшов висновку про відсутність передумов для застосування заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскарженого рішення міграційної служби до прийняття рішення у справі.

Крім того, до розгляду справи по суті неможливо вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності оскарженого рішення.

Наведені у ч. 2 ст. 150 КАС України підстави забезпечення позову є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, наявних в справі, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Таким чином, враховуючи те, що заходи забезпечення позову вживаються судом з метою охорони прав та інтересів позивача на час розгляду справи та не можуть вирішувати спірні правовідносини по суті, а також впливати на майбутні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви громадянина ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи (ч. 8 ст. 154 КАС України).

Враховуючи викладене та керуючись статями 2, 77, 150-154, 248, 256, 293 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т п а н о в и в:

Відмовити у задоволенні заяви громадянина ОСОБА_1 про забезпечення позову, яка подана в межах розгляду адміністративної справи за позовом громадянина ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 КАС України.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручено у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу VII Перехідних Положень КАС України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Інформацію по справі можна отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі інтернет http://dn.ki.court.gov.ua

С у д д я