Справа № 620/2341/22
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2023-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2341/22 Суддя (судді) першої інстанції: Непочатих В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 24.01.2022 № Ф-4921-17 на суму 20352,87 грн.;

- визнати неправомірними та скасувати нараховані Головним управлінням ДПС у Чернігівській області ОСОБА_1 в автоматичному режимі зобов`язання зі сплати єдиного внеску в сумі 20352,87 грн.;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Чернігівській області привести у відповідність в інтегрованій картці платника облік єдиного внеску ОСОБА_1 з відображенням скасування нарахованого єдиного внеску в сумі 20352,87 грн.

На обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що у період з 12.02.2018 по 30.09.2019 безперервно перебувала у трудових відносинах за основним місцем роботи в АО «Правовий альянс» на посаді «адвокат Управління в Чернігівській області».

Зазначає, що в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» ОСОБА_1 є застрахованою особою та єдиний внесок за неї регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, у періоди, коли вона була найманим працівником, та не отримувала дохід як самозайнята особа.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Чернігівській області про сплату боргу (недоїмки) від 24.01.2022 № Ф-4921-17 в частині стягнення заборгованості (недоїмки, штрафів, пені) за період з 12.02.2018 по 30.09.2019.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Головним управлінням ДПС в Чернігівській області подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

На думку апелянта, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт, зокрема зазначає, що з 01.01.2018 року, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, в тому числі адвокатську, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Свої вимоги апелянт мотивує також тим, що законодавством не передбачено звільнення від сплати єдиного внеску само зайнятих осіб, які одночасно перебувають у трудових відносинах. Зазначає, що офіційне працевлаштування не є підставою звільнення від сплати єдиного соціального внеску.

Також відповідач стверджує, що само зайнята особа та роботодавець, у якого працює така фізична особа як найманий працівник є окремими платниками ЄСВ та мають окремі бази нарахування ЄСВ та мають незалежний один від одного обов`язок сплачувати ЄСВ незалежно від результатів своєї господарської діяльності.

Посилаючись на такі та інші аргументи, відповідач просить задовольнити апеляційну скаргу.

Разом із апеляційною скаргою, апелянтом подано клопотання про розгляд справи за його участі.

Щодо заявленого клопотання, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 29 березня 2023 року.

Від позивача відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури в Чернігівській області від 07.09.2012 року №8 ОСОБА_1 отримала право на зайняття адвокатською діяльністю та отримала свідоцтво адвоката №665 від 07.09.2012 року.

Позивачка перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС в Чернігівській області як само зайнята особа.

Протягом періоду з 12.02.2018 по 30.09.2019, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах за основним місцем роботи в Адвокатському об`єднанні «Правовий альянс» на посаді адвоката управління в Чернігівській області, що підтверджується копіями витягу з наказу від 09.02.2018 №12-ОС, довідки від 02.08.2019 № 24, записами в трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_1 від 10.10.1988.

Водночас, відповідачем сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску, штрафу та пені від 24.01.2022 за № Ф-4921-17 на суму 20352,87 грн.

Підставою для формування вимоги від 24.01.2022 за № Ф-4921-17 стала інформація, наявна в базі даних інформаційної системи податкового органу по інтегрованій картці платника податків, в якій відображено несплачені нарахування станом на 24.01.2022 на загальну суму 20352,87 грн., а саме:

- нарахування за третій та четвертий квартали 2018 року на загальну суму 3033,77 грн.;

- нарахування за перший та другий квартали 2019 року на загальну суму 5508,36 грн. (рівними частинами по 2754,18 грн. поквартально);

- нарахування за перший, другий та четвертий квартали 2020 року на загальну суму 5378,12 грн.;

- нарахування штрафних санкцій в розмірі 877,10 грн. та пені в розмірі 5555,52 грн., за період з 04.05.2014 по 28.08.2018, згідно рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску № 8444/24-07-023 від 01.12.2021 на загальну суму 6432,62 грн.

Вважаючи вказану вимогу протиправною та такою, що підлягають скасуванню, позивачка звернулася до суду першої інстанції з даним позовом.

Оскільки відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволених позовних вимог, то саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі за текстом - Закон №2464-VІ).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як визначено пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону).

Предметом спору в цій справі є оцінка правомірності формування вимоги про сплату боргу (недоїмки), з огляду на наявність у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ в мінімальному розмірі, який протягом періоду за який нарахований такий борг був найманим працівником та його роботодавець сплачував за нього ЄСВ в сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд неодноразово вирішував зазначене питання.

У постановах від 27.11.2019 (справа №160/3114/19), від 04.12.2019 (справа №440/2149/19), від 23.01.2020 (справа №480/4656/18) висловлено правову позицію, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення в передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соцстрахування.

З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою й зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), вона є застрахованою особою, а платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, при цьому мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас як вбачається з апеляційної скарги відповідача, вона не містить доводів, які б свідчили про наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у період з 12.02.2018 по 30.09.2019 перебувала у трудових відносинах за основним місцем роботи в Адвокатському об`єднанні «Правовий альянс» на посаді адвоката управління в Чернігівській області, що підтверджується копією витягу з наказу від 09.02.2018 №12-ОС, копією довідки від 02.08.2019 № 24 та записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.10.1988.

Таким чином, позивачем доведено належними та достатніми доказами факт сплати за нього роботодавцем внесків з ЄСВ.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що з метою захисту прав позивачки, необхідно визнати протиправною та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 24.01.2022 № Ф-4921-17 в частині стягнення заборгованості (недоїмки, штрафів, пені) за період з 12.02.2018 по 30.09.2019.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що апелянтом не заперечується факт сплати ЄСВ за ОСОБА_1 її роботодавцем, проте відповідач наполягає на необхідності сплати ЄСВ і позивачем, що призведе до подвійної сплати ЄСВ, і суперечитиме меті збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду і апелянт, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не довів тих обставин, на які він посилається, а судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

У задоволенні клопотання представника Головного управління Державної податкової служби в Чернігівській області про розгляд справи у відкритому судовому засіданні за його участі відмовити.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя О.М.Оксененко