Справа № 140/773/23
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року ЛуцькСправа № 140/773/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Лозовського О.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ГУ ПФУ в м. Києві, відповідач-2), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідч-3), в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, яка виразилась в не зарахуванні в педагогічний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років періоди з 01.09.1987 по 26.08.1988, коли працювала викладачем хореографії культпросвітнього училища міста Іркутськ та з 01.11.1988 по день звільнення 08.03.2022, коли працювала на посаді керівника гуртка та балетмейстера в Палаці піонерів та школярів, а з 1990 року в Палаці учнівської молоді; визнати протиправними рішення ГУ ПФУ в м. Києві і ГУ ПФУ у Львівській області за №20 від 13.07.2022 та №20 від 26.10.2022 про відмову у призначенні пенсії та скасувати ці рішення; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до спеціального (педагогічного) стажу, що дає право на призначення пенсії за віком періоди роботи: з 01.09.1987 по 26.08.1988, коли працювала викладачем хореографії культпросвітнього училища міста Іркутськ та з 01.11.1988 по 08.03.2022 (по день звільнення) коли працювала на посаді керівника гуртка та балетмейстера в Палаці піонерів та школярів, а з 1990 року в Палаці учнівської молоді та призначити пенсію за вислугу років.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказала, що ГУ ПФУ в м. Києві і ГУ ПФУ у Львівській області протиправно відмовило їй у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю станом на 11.10.2017 необхідно стажу за вислугу років 26 років 6 місяців, оскільки періоди роботи з 01.09.1987 по 26.08.1988 на посаді викладача хореографії культпросвітнього училища міста Іркутськ та з 01.11.1988 по 08.03.2022 на посаді керівника гуртка та балетмейстера в Палаці піонерів та школярів (з 1990 року - Палац учнівської молоді), які не враховані відповідачами, та, які прирівнюються до педагогічного стажу роботи, є достатнім для призначення пільгової пенсії. Просила позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 03.03.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

Відповідач ГУ ПФУ в м. Києві 23.03.2023 надав відзив на позовну заяву, в якому повністю заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що загальний страховий стаж роботи позивача складає 38 років 3 місяці 2 дні. У зв`язку з відсутністю станом на 11.10.2017 необхідного спеціального стажу для призначення пенсії 26 років 6 місяців, відповідач-2 правомірно відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років.

Відповідач ГУ ПФУ у Львівській області у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Зауважує, що відповідно до наданих позивачем документів про стаж загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 38 років 3 місяці 2 дні. За доданими документами до стажу роботи за вислугу років не зараховано період з 01.11.1988 згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки не можливо визначити чи посада «керівника гуртка» була у штатному розписі на момент переведення, оскільки запис про переведення відсутній, а внесення додаткового запису в трудову книжку проведено згідно наказу №214-к від 18.10.2022. Для призначення права на пенсію за вислугу років згідно статей 52, 54, 55 Закону №1788 необхідно долучити штатні розписи для вірного визначення такого права. Враховуючи вищезазначене, ГУ ПФУ у Львівській області вважає, що правомірно відмовило в призначенні пенсії за вислугу років, оскільки позивачем не підтверджено необхідний стаж за вислугу років - 26 років 6 місяців станом на 11.10.2017.

У відзиві на позовну заяву від 28.03.2023 ГУ ПФУ у Волинській області заперечило заявлені позовні вимоги з тих підстав, що позивачем не підтверджено необхідний стаж за вислугу років - 26 років 6 місяців станом на 11.10.2017. Просило в задоволенні позову відмовити повністю.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.07.2022 звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення мені пенсії за вислугу років відповідно до статей 52, 54, 55 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, педагогічний стаж.

Вік ОСОБА_1 на момент звернення із вказаною заявою становить 56 років 07 місяців 08 днів; страховий стаж - 38 років 03 місяців 02 дні

Відповідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, зареєстрованою в Мін`юсті України 27.12.2005 №1566/11846 (далі Порядок №22-1), заяви, які подаються особами, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію, за місцем проживання. Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

З урахуванням зазначеного Порядку №22-1, заява ОСОБА_1 від 06 07 2022 про призначення (перерахунок) пенсії з доданими документами за принципом екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в м Києві.

За результатом розгляду поданих документів ГУ ПФУ в м. Києві позивачу рішення №20 від 13.07.2022 відмовлено у призначення пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, який повинен складати 26 років 6 місяців. Відповідно до наданих документів та даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру Загальнообов`язкового Державного страхування загальний страховий стаж позивача складає 38 років 3 місяці 2 дні. Стаж роботи за вислугу років станом на 11.10.2017 відсутній. При обчисленні спеціального стажу не врахована довідка № 45 від 05.06.2022, оскільки зазначено, що ОСОБА_1 працювала на посаді хореографа, стаж якого не передбачений законодавством як такий, що враховується для призначення пенсії за вислугу років та відсутня інформація з якої дати зарахована на посаду керівника гуртка.

19.10.2022 позивач повторно звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

За принципом екстериторіальності заява від 19.10.2022 про призначення (перерахунок) пенсії була розглянута ГУ ПФУ у Львівській області.

За результатом розгляду поданих документів ГУ ПФУ у Львівській області рішенням № 20 від 26.10.2022 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, оскільки станом на 11.10.2017 відсутній необхідний стаж, який повинен складати 26 років 6 місяців. При цьому, не зараховано в педагогічний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років період роботи з 01.09.1987 по 26.08.1988 на посаді викладача хореографії культурно-просвітнього училища міста Іркутськ та з 01.11.1988 по 08.03.2022 на посаді керівника гуртка та балетмейстера в Палаці піонерів та школярів (з 1990 року - Палац учнівської молоді). Вказана відмова мотивована тим, що не можливо визначити чи посада керівника гуртка була у штатному розписі на момент переведення, оскільки запис про переведення відсутній, а внесення додаткового запису в трудову книжку проведено згідно наказу №214-к від 18.10.2022. Для визначення права на пенсії за вислугу років необхідно долучити штатні розписи.

Не погоджуючись з рішеннями відповідачів, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі-Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Так, Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон №2148-VIII, набрав чинності 11.10.2017) доповнено пунктом 2-1 розділ XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV.

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до статті 51 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Частиною першою статті 52 Закону №1788-XII визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55. Пунктом «е» частини першої статті 55 вказаного Закону було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII) статтю 55 Закону №1788-XII викладено в новій редакції. Так право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №911-VIII) внесено зміни до статті 55 Закону №1788-XII, зокрема у пункті «е» в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років» і доповнено абзацами дванадцятим-двадцять п`ятим.

Отже, пункт «е» у зазначеній редакції визначав, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Таким чином, з прийняттям Закону №213-VIII було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-XII, а Закон №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-XII) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII.

За приписами пункту «е» частини першої статті 55 Закону №1788-XII, в редакції, яка після рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 відновлена, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України, ухвалюючи рішення від 04.06.2019 №2-р/2019, яким визнав неконституційними положення пункту «а» статті 54, положення статті 55 Закону №1788-XII (зі змінами, внесеними Законами №213-VIII, №911-VIII), якими було встановлено обмеження щодо віку та стажу при призначенні пенсії за вислугу років, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-XII - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-XII щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної Законом №1788-XII, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-XII поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-XII.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону N 1788-XII випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788-XII, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788-XII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.

Таким чином, на день звернення позивача до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років як працівнику освіти, за пунктом «е» статті 55 Закону України №1788-XII було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю, статті 62 Закон №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в Порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Як вбачається з трудової книжки позивача НОМЕР_2 в період з 01.09.1987 по 26.08.1988 (записи №1, №2) ОСОБА_1 працювала на посаді викладача хореографії Культурно-просвітнього училища міста Іркутськ та з 01.11.1988 по 08.03.2022 (записи №№4, №:) - на посаді керівника гуртка та балетмейстера в Палаці піонерів та школярів (з 1990 року - Палац учнівської молоді) (том 1, а. с. 38, 39), що становить 29 років 11 місяців 12 днів.

З оскаржуваних рішень вбачається, що відповідачі дійшли висновку про відсутність у позивача спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років 26 років 6 місяців станом на 11.10.2017. При цьому, не зараховано в педагогічний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років період роботи з 01.09.1987 по 26.08.1988 на посаді викладача хореографії культурно-просвітнього училища міста Іркутськ та з 01.11.1988 по 08.03.2022 на посаді керівника гуртка та балетмейстера в Палаці піонерів та школярів (з 1990 року - Палац учнівської молоді) через неможливість визначити чи посада керівника гуртка була у штатному розписі на момент переведення, оскільки запис про переведення відсутній, а внесення додаткового запису в трудову книжку проведено згідно наказу №214-к від 18.10.2022, а також по причині того, що посада хореографа не передбачена законодавством як така, що враховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно пункту 23 частини першої статті 1 Закону України «Про освіту» від 23.04.2001 №1060-ХІІ (далі - Закон №1060-ХІІ, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин), система освіти - сукупність складників освіти, рівнів і ступенів освіти, кваліфікацій, освітніх програм, стандартів освіти, ліцензійних умов, закладів освіти та інших суб`єктів освітньої діяльності, учасників освітнього процесу, органів управління у сфері освіти, а також нормативно-правових актів, що регулюють відносини між ними .

Невід`ємними складниками системи освіти є дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта (стаття 10 Закону №1060-ХІІ) .

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (далі - Перелік №909, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з розділом 1 «Освіта» Переліку №909 Розділом визначено, що у Вищих навчальних закладах І-ІІ рівнів акредитації, професійно-технічних навчальних закладах передбачені такі посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, зокрема: директори, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної, навчально-виробничої) роботи, старші майстри виробничого навчання, майстри виробничого повчання, викладачі, педагоги професійного навчання, практичні психологи, соціальні педагоги, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

У позашкільних навчальних закладах передбачені такі посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Таким чином, робота на посадах викладача хореографії Культурно-просвітнього училища міста Іркутськ та керівник гуртка Палацу піонерів та школярів, керівник гуртка Палацу учнівської Молоді та керівник гуртка комунального закладу Палацу учнівської Молоді Луцької міської ради відносяться до посад, які дають право на призначення позивачу пенсії за вислугу років.

У позові позивач просить зобов`язати відповідача-3 зарахувати їй періоди роботи з 01.09.1987 по 26.08.1988 на посаді викладача хореографії Культурно-просвітнього училища міста Іркутськ та з 01.11.1988 по 08.03.2022 на посаді керівника гуртка та балетмейстера в Палаці піонерів та школярів (з 1990 року - Палац учнівської молоді) та призначити пенсію за вислугу років як педагогічному працівнику.

Суд звертає увагу, що в даному випадку відповідач ГУ ПФУ у Львівській області стверджує, що позивач на момент звернення не має права на пільгову пенсію, оскільки станом на 11.10.2017 спеціальний стаж 26 років 6 місяців відсутній. При цьому, відповідач ГУ ПФУ в м.Києві не бере до уваги довідку №45 від 05.06.2022 про період роботи позивача на посаді «хореографа» в Культурно-просвітньому училищі міста Іркутськ, оскільки вказана посада не передбачена Переліком №909 та відсутня інформація про дату зарахування на посаду курівника гуртка.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями відповідачів з огляду на те, що матеріалами справи, а саме: трудовою книжкою НОМЕР_2 , довідкою Департаменту освіти Луцької міської ради КЗ «Палац учнівської молоді Луцької міської ради» №45 від 05.06.2022, тарифікаційними списками педагогічних працівників Палацу учнівської молоді підтверджується, що позивач дійсно з 01.09.1987 по 26.08.1988 працювала на посаді викладача хореографії Культурно-просвітнього училища міста Іркутськ та з 01.11.1988 по 08.03.2022 на посаді керівника гуртка та балетмейстера в Палаці піонерів та школярів (з 1990 року - Палац учнівської молоді), робота на яких передбачена Переліком №909 та підлягає зарахуванню до спеціального педагогічного стажу.

Також суд вважає безпідставним твердження відповідачів про відсутність в трудовій книжці ОСОБА_1 запису про переведення позивача на посаду керівника гуртка, оскільки згідно наказу Департаменту освіти Луцької міської ради КЗ «Палац учнівської молоді Луцької міської ради» від 18.10.2022 №214-к/тр внесено зміни до трудової книжки НОМЕР_2 про переведення позивача на посаду керівника гуртка з 01.11.2098.

На думку суду, записи в трудовій книжці про роботу позивача за спірні періоди відповідають вимогам заповнення трудової книжки, оскільки містять чітку дату прийому та звільнення з роботи, посади на яких працював позивач та засвідчені підписом керівника підприємства.

Крім того, суд зазначає, що 20.06.1974 постановою Держпраці СРСР №162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях (далі - Інструкція №162), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до абзацу першого пункту 1.1. Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Заповнення трудових книжок та вкладишів до них здійснюється мовою союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округа, на території яких розташовано дане підприємство, установа, організація, та офіційною мовою СРСР (пункт 2.1.Інструкції № 162).

Згідно з абзацами другим, третім пункту 2.2. Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до пункту 2.3. Інструкції №162 усі записи трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація підприємства за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу (пункт 2.5. Інструкції № 162).

Абзацом першим пункту 2.10. Інструкції №162 встановлено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується адміністрацією за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів. Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані. Посилання на відповідні документи вносяться на внутрішньому боці обкладинки та засвідчуються підписом керівника підприємства чи спеціально уповноваженою ним особою і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (абзаци перший-третій пункту 2.12. Інструкції № 162).

Аналогічні за змістом положення містить також Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 (далі -Інструкція № 58).

При цьому, пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Суд зазначає, що обов`язок належного оформлення документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.

Станом на час внесення спірних записів, зокрема, діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена 20.06.1974 №162 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (далі Інструкція №162), пункт 2.3 якої містить положення, подібні положенням пункту 2.4 Інструкції № 58.

Пунктом 1.4 Інструкції №162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС віл 06.09.1973 №656 Про трудові книжки працівників та службовців (далі Порядок № 656) та цією Інструкцією.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Суд зазначає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. Та обставина, що уповноважена особа підприємства (установи), де працювала позивач не засвідчив запис в трудовій книжці позивача печаткою або здійснив запис не у точній відповідності з формуванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону, не робить такі записи неправдивими.

При цьому, суд зауважує, що відповідач не позбавлений права перевірити інформацію, яка зазначена у трудовій книжці, як того вимагає частина третя статті 44 Закону №1058.

Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17 зроблено висновок про те, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки повинно мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи щодо якої такі порушення було вчинено.

Відтак, відповідачі ГУ ПФУ м. Києві та ГУ ПФУ в Львівській області безпідставно дійшли висновку, що спірні періоди роботи позивача не підтверджено належними доказами, і такий висновок не може бути підставою для відмови у зарахуванні до спеціального (педагогічного стажу) ОСОБА_2 який станом на 10.10.2017 становить 29 років 11 місяців 12 днів та який дає їй право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про протиправність та скасування рішень ГУ ПФУ в м. Києві №20 від 13.07.2022 та ГУ ПФУ у Львівській області №20 від 26.10.2022 про відмову у призначенні позивачу пенсії та зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати до спеціального (педагогічного) стажу період роботи з 01.09.1987 по 26.08.1988 на посаді викладача хореографії Культурно-просвітнього училища міста Іркутськ та з 01.11.1988 по 08.03.2022 на посаді керівника гуртка та балетмейстера в Палаці піонерів та школярів (з 1990 року - Палац учнівської молоді).

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність ГУ ПФУ у Волинській області, яка виразилась в не зарахуванні в педагогічний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років спірних періодів, суд зауважує, що відмова органу Пенсійного фонду була оформлена саме оскаржуваними рішеннями ГУ ПФУ в м. Києві та ГУ ПФУ в Львівській області про відмову в призначенні пенсії, яким суд дав належну правову оцінку та прийшов до висновку про їх протиправність та скасування.

При вирішенні даного спору суд зазначає, що визнання протиправними та скасування рішень судом не потребує в подальшому визнання протиправними дій чи бездіяльності Пенсійного органу щодо відмови в призначенні пенсії. Тому в цій частині позов до задоволення не підлягає.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугу років, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Згідно статей 81, 82 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України. Документи про призначення пенсій розглядаються органом, що призначає пенсії не пізніше 10 днів з дня їх надходження. Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причин відмови та порядку оскарження орган, що призначає пенсії, видає або надсилає підприємству, організації або заявникові не пізніше 5 днів після винесення відповідного рішення.

Згідно статті 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку: а) пенсії за віком та по інвалідності призначаються з дня досягнення пенсійного віку або відповідно встановлення інвалідності органами медико-соціальної експертизи, якщо звернення за пенсією надійшло не пізніше 3 місяців з дня досягнення пенсійного віку або встановлення інвалідності; б) пенсії у разі втрати годувальника призначаються з дня виникнення права на пенсію, але не більш як за 12 місяців перед зверненням за пенсією.

Таким чином, саме Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та готує документи для її виплати. Тобто, безпосередньо органи Пенсійного фонду мають виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії, зокрема прийняття відповідного рішення, в тому числі щодо призначення пенсії за вислугою років, оскільки прийняттю такого рішення передує дослідження та аналіз відповідного стажу роботи особи, що звернулася за призначенням пенсії; перевірка та оцінка наданих доказів на предмет їх прийнятності та достатності.

В той же час, з оскаржуваних рішень ГУ ПФУ в м. Києві №20 від 13.07.2022 та ГУ ПФУ у Львівській області №20 від 26.10.2022 про відмову у призначенні позивачу пенсії слідує, що при розгляді заяв позивача від 06.07.2022 та від 19.10.2022 про призначення пенсії за вислугу років відповідачі обмежились лише дослідженням стажу роботи позивача до 11.10.2017 та залишили поза увагою надані позивачем докази.

Згідно частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Частиною 4 статті 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, з метою захисту права позивача, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є визнання протиправними та скасування рішень ГУ ПФУ в м. Києві №20 від 13.07.2022 та ГУ ПФУ у Львівській області №20 від 26.10.2022 про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років та зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області призначити позивачу пенсію за вислугою років, зарахувавши до спеціального (педагогічного) стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років періоди роботи: з 01.09.1987 по 26.08.1988 викладачем хореографії Культурно-просвітнього училища міста Іркутськ та з 01.11.1988 по 08.03.2022 (по день звільнення) на посаді керівника гуртка та балетмейстера в Палаці піонерів та школярів (з 1990 року - Палац учнівської молоді).

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача в даному випадку є належним та достатнім.

При цьому слід врахувати те, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивач із заявою про призначення пенсії звернулась до ГУ ПФУ у Волинській області 06.07.2022, тому відповідача-3 слід зобов`язати призначити позивачеві пенсію саме з 16.03.2021.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 1.11.2007, заява №22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів позивача, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

Відповідно до частин другої, третьої статті 30 Закону України від 05.07.2012 №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну допомогу адвоката надано копії: договору про надання правової допомоги від 15.12.2022 №15/12, акту прийняття-передачі наданих послуг від 20.01.2023, квитанції від 21.12.2022 №85110713.

За умовами пункту 3 договору про надання правової допомоги від 15.12.2022 №15/12 гонорар адвоката складає 8 000,00 грн.

Таким чином, розмір гонорару адвоката встановлений договором у фіксованому розмірі, отже є визначеним, та не потребує детального опису робіт, визначеного частиною четвертою статті 134 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

В той же час, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 у справі №826/7375/18).

Беручи до уваги обґрунтування заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд враховує, що відповідна сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі, є складовою частиною гонорару адвоката, однак представник позивача не навів доводів та доказів розумності цих витрат, їх співмірності з ціною позову, складності правовому супроводу даної справи.

Суд звертає увагу, що включені до акта прийняття-передачі наданих послуг від 20.01.2023 послуги у вигляді вивчення наданих документів (3000 грн), надання консультації та роз`яснення законодавства (500 грн), зібрання доказів (1000 грн), формування додатків до позовної заяви (500 грн) не є видами правової допомоги та охоплюються наданням правової послуги у вигляді підготовки та складання позовної заяви, тому такі витрати є завищеними та послуги дублюють одна одну.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України (зокрема, складність справи, яку розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження; час, який об`єктивно необхідно було витратити на підготовку позовної заяви, зважаючи на сталу судову практику у справах цієї категорії; обсяг наданих адвокатом послуг), на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Крім того, звертаючись до суду, позивач також сплатив судовий збір у розмірі 2 147,20 грн відповідно до квитанцій від 18.01.2023 та від 13.02.2023.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 2147,20 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн, всього 6147,20 грн.

При цьому суд вважає, що судові витрати необхідно стягнути з ГУ ПФУ в м. Києві та з ГУ ПФУ у Львівській області по 3073,60 грн з кожного, оскільки саме внаслідок прийняття ГУ ПФУ в м. Києві та з ГУ ПФУ у Львівській області спірних рішень були порушені права позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 139, 243-246, 255 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, місто Львів, вулиця Митрополита Андрея, 10, ), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16, ), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22В, ) про визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №20 від 13.07.2022 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №20 від 26.10.2022 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статей 52, 54, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 06.07.2022, зарахувавши до спеціального (педагогічного) стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років, періоди роботи з 01.09.1987 по 26.08.1988 на посаді викладача хореографії в Культурно-просвітньому училищі міста Іркутськ та з 01.11.1988 по 08.03.2022 на посаді керівника гуртка та балетмейстера в Палаці піонерів та школярів (з 1990 року - Палаці учнівської молоді).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві судові витрати в сумі 3 073 (три тисячі сімдесят три) гривні 60 копійок.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області судові витрати в сумі 3 073 (три тисячі сімдесят три) гривні 60 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.А. Лозовський