Справа № 640/12080/22
Суддя: Шелест Світлана Богданівна
Дата ухвалення: 2023-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Шелест С.Б., суддів: Мєзєнцева Є.І., Пилипенко О.Є., при секретарі Турчин М.М., за участю представників сторін:

від позивача: Цикалевича В.М.,

від відповідача: Осядлої М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) 04.08.2022 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України (далі також - відповідач), в якому просила суд:

визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01.06.2006 по 27.11.2014;

зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01.06.2006 по 27.11.2014 в сумі 33 725,00 грн;

зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 23.11.2007 по день фактичного розрахунку, з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку, з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Апаратом Верховної Ради України протиправно, всупереч вимогам частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), не виплачена позивачеві грошова компенсація за всі невикористані нею дні щорічних відпусток за період роботи з 01.06.2006 по 27.11.2014.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року позов задоволено:

визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи за період з 01.06.2006 по 23.11.2007- 44 календарні дні основної відпустки, за період з 26.11.2007 по 12.12.2012- 151 календарний день щорічної основної відпустки та за період роботи з 13.12.2012 по 27.11.2014- 29 календарних днів щорічної основної відпустки;

зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи за період з 01.06.2006 по 23.11.2007- 44 календарні дні основної відпустки, за період з 26.11.2007 по 12.12.2012- 151 календарний день щорічної основної відпустки та за період роботи з 13.12.2012 по 27.11.2014- 29 календарних днів щорічної основної відпустки;

зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 23.11.2007 по день фактичного розрахунку, з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку та з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку;

вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі Апарат Верховної Ради України із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

30.01.2023 на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого позивач з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить залишити його без змін, а вимоги апеляційної скарги - без задоволення.

У судовому засіданні 05.04.2023 представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги, представник позивача проти їх задоволення заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 09.06.2006 №1915 ОСОБА_1 зарахована на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 з 01.06.2006 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу».

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 22.11.2007 №6873 ОСОБА_1 звільнено 23.11.2007 з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 у зв`язку з припиненням повноважень народного депутата на підставі частини 3 статті 5 Закону України «Про статус народного депутата України» (пункт 2 статті 36 КЗпП України) та вирішено провести виплату компенсації за 44 календарні дні невикористаної основної відпустки у межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_2 для оплати праці помічників-консультантів відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.12.2007 №9370 ОСОБА_1 з 26.11.2007 зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу».

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 03.01.2013 №225 ОСОБА_1 з 13.12.2012 зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» шляхом переведення, увільнивши від виконання обов`язків помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_3 .

Також вказаним розпорядженням вирішено провести виплату компенсації за 151 календарний день основної відпустки у межах фонду, встановленого народному депутату України шостого скликання ОСОБА_3 для оплати праці помічників - консультантів відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 26.11.2014 №7212 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 27.11.2014 у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України) та вирішено провести виплату компенсації за невикористані 29 календарних днів основної відпустки в межах наявної економії фонду оплати праці народного депутата України.

Як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, Апаратом Верховної Ради України не здійснювалось нарахування та виплата компенсації за невикористані дні основної відпустки за період роботи позивача з 01.06.2006 по 27.11.2014, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наявності ознак протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації за всі невикористані нею дні щорічних відпусток за період роботи з 01.06.2006 по 27.11.2014, як такої, що суперечить положенням частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР). Також суд першої інстанції із посиланням на положення частини другої статті 117 КЗпП України та факт нездійснення відповідачем повного розрахунку із позивачем при її звільненні, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційна скарга Апарату Верховної Ради мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Наголошено, що Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем по відношенню до позивача, у зв`язку з чим не є належним відповідачем у справі. Зауважено, що усі виплати заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток здійснюються виключно за рахунок та в межах загального фонду, встановленого народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів народного депутата України та не можуть бути виплачені за рахунок інших бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України чи Апарату Верховної Ради України.

Зазначено про відсутність вини з боку відповідача у нездійсненні із позивачем повного розрахунку при звільненні, оскільки невиплата їй грошової компенсації за невикористані дні відпусток зумовлена відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України, що виключає наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 117 КЗпП України. Також скаржник просить врахувати, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі порушив норми процесуального права, оскільки не зобов`язав позивача сплатити судовий збір за позовну вимогу про зобов`язання Апарату Верховної Ради України виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Одночасно із поданням апеляційної скарги представником Апарату Верховної Ради України подано клопотання про залишення без розгляду позовної заяви позивача з підстав пропуску нею місячного строку звернення до суду із вказаним позовом. Так, апелянтом зазначено, що ототожнення заробітної плати із компенсацією за невикористані дні щорічної відпустки у розрізі строків звернення, визначених статтею 233 КЗпП України є нелогічним, оскільки остання не входить до поняття заробітної плати та має іншу природу. За посиланням апелянта до спірних правовідносин має бути застосований місячний строк звернення до суду, що передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наполягає на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Зазначає, що грошова компенсація за невикористану відпустку є частиною заробітної плати, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, відповідно до якої звернення позивача до суду з вимогою про її примусове стягнення не підлягає обмеженню будь-яким строком. Позивач зауважує, що була прийнята та звільнена з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, у зв`язку з чим видатки з виплати грошової компенсації має нести саме Апарат Верховної Ради України.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду у зв`язку з недотриманням позивачем місячного строку звернення до суду, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом з тим строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів врегульовані положеннями статті 233 КЗпП України.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача та чинній до 18.07.2022, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, виплата грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки відноситься до виплат, на отримання яких працівник має право відповідно до державних гарантій, встановлених законом, у зв`язку з чим строк звернення із позовом про стягнення таких сум регулюється положеннями частини другої статті 233 КЗпП України.

Відтак у період, починаючи з дати звільнення позивача по 18.07.2022, строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної їй при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, яким частину другу статті 233 КЗпП України викладено в наступній редакції «із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позовну заяву підписано уповноваженим представником позивача 06.06.2022, позаяк до Окружного адміністративного суду міста Києва подано 04.08.2022, тобто під час дії частини другої статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

У той же час, відповідно до пункту 1 Глави XIХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Судом встановлено, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 до 30.04.2023 на території України установлено карантин шляхом продовження дії карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, від 20.05.2020 №392 та від 22.07.2020 № 641.

Таким чином, зважаючи на те, що із вимогою про стягнення належних при звільненні сум позивач звернулась під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк звернення до суду, що встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України у вказаній справі є таким, що продовжується на строк дії такого карантину.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду із вимогою про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01.06.2006 по 27.11.2014.

Вирішуючи питання застосування строків звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів апеляційного суду враховує позицію Верховного Суду у складі палати Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 11.02.2021 у справі №240/532/20, щодо обмеження строку звернення до адміністративного суду з такою вимогою одним місяцем, установленим частиною п?ятою статті 122 КАС України, який обчислюється з дня проведення фактичного розрахунку з працівником.

У вказаній справі пред`явлена ОСОБА_1 позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є такою, що зумовлена фактом проведення з позивачем остаточного розрахунку, а є похідною від основної позовної вимоги про стягнення належних позивачу при звільненні сум. Зазначене виключає підстави для застосування наслідків пропуску позивачем місячного строку звернення до суду, оскільки такий строк, з огляду на відсутність факту остаточного розрахунку, ще не є таким, що розпочався.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду зазначає про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо недотримання позивачем строку звернення до суду із даним позовом.

Зазначена позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 03.11.2022 у справі №540/3508/21.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні питання щодо наявності в Апарату Верховної Ради України обов`язку з виплати позивачеві компенсації за невикористані нею дні щорічної основної відпустки, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 №2790-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №2790-XII) народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до частини третьої статті 34 Закону №2790-XII помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Згідно з частиною першою статті 4.4 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Положення) помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки» (частина третя статті 4.4 Положення).

Положеннями Закону №379/95-ВР та Положення в редакціях, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносинах не було врегульовано питання щодо підстав та порядку виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток помічникам-консультантам народних депутатів України.

Водночас частиною третьою статті 2 Закону №504/96-ВР передбачено, що право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями статті 83 КЗпП України також передбачено, що заміна відпустки грошовою компенсацією не допускається, крім випадків звільнення працівника, який не використав відпустки.

Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби, неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду.

Так, у постановах від 15.03.2019 у справі №814/2594/16, від 07.08.2019 у справі №820/5122/17, від 16.04.2020 у справі №2а-5178/12/1470 Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством на час звільнення позивача з посади помічника-консультанта народного депутата не було врегульовано питання виплати компенсації за невикористані дні оплачуваної відпустки, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 2, 24 Закону №504/96-ВР» та статті 83 КЗпП України.

Зважаючи на викладене, позиція суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у контексті розгляду даного спору є обґрунтованою.

Вказуючи на необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо відсутності в Апарату Верховної Ради України обов`язку здійснювати нарахування та виплату такої компенсації з мотивів необхідності здійснення відповідних нарахувань особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів, а також відсутності трудових відносин між позивачем та відповідачем, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 34 Закону №379/95-ВР народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Особливості оплати праці помічника-консультанта народного депутата України визначені статтею 4.1 Положення, згідно з якою розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Зазначені норми права вказують на те, що народний депутат із загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата, встановленого Верховною Радою України, здійснює розподіл фонду саме заробітної плати помічників-консультантів та надає їм матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до складових заробітної плати належать: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з підпунктом 2.2.12 пункту 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5, суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час.

Таким чином грошова компенсація за невикористані дні оплачуваної відпустки на час звільнення позивача з посади помічника-консультанта не була віднесена до виплат, розподіл яких здійснює народний депутат із загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата.

Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 №769, Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

До повноважень Апарату Верховної Ради України у сфері фінансового та матеріально-технічного забезпечення діяльності Верховної Ради України, згідно з підпунктами 1, 5 пункту 10 вказаного Положення, належить, зокрема, забезпечення фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України, а також забезпечення в установленому порядку належних умов праці, соціально-побутові та житлові умови народним депутатам України, працівникам Апарату.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що саме на Апарат Верховної Ради України покладені повноваження кадрового та фінансового забезпечення прикріплених помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі. Тобто, саме Апарат Верховної Ради України здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам, а народні депутати України здійснюють виключно визначення кількості помічників-консультантів, з огляду на розмір загального фонду, які встановлюються для оплати праці, та розподіл (не виплату) їх місячного фонду заробітної плати.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у відповідача обов`язку з виплати позивачеві грошової компенсації за всі невикористані нею дні оплачуваної відпустки за рахунок видатків Апарату Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

За встановлених обставин справи та наведеного правового регулювання висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 01.06.2006 по 27.11.2014 є обґрунтованим.

Колегія суддів наголошує також на тому, що виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану оплачувану відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій, закріплених на законодавчому рівні у Законі України «Про відпустки» та Кодексі законів про працю України, а її виплата не може ставитись у залежність від наявності відповідного фонду чи бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

У рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України зазначив, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції, чинній з 19.07.2022, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, наявність спору про розміри належних звільненому працівникові сум є обов`язковою умовою для застосування положень статті 117 КЗпП України та виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини другої цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивача звільнено з посад на підставі розпоряджень Апарату Верховної Ради України 23.11.2007, 13.12.2012 та 27.11.2014.

Як вбачається з листа Апарату Верховної Ради України від 22.05.2022 №15/26-2022/85023 із запитом про надання довідки про розмір заробітної плати перед звільненням та виплати їй компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 звернулась до відповідача через свого представника лише 14.02.2022.

Отже, здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших 8-15 років (в залежності від дати звільнення) позивач не здійснювала жодних дій, спрямованих на отримання компенсації за невикористану відпустку.

Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо ненарахованої та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні виник більш ніж через 8 років після звільнення позивача.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Аналогічний висновок щодо застосування частини другої статті 117 КЗпП України у випадку, якщо безпосередньо після звільнення між працівником і роботодавцем не виникло спору щодо належних звільненому працівникові сум, викладений в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України є помилковим.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовної заявою, яка містить вимогу майнового характеру - зобов`язання Апарату Верховної Ради України виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, без надання доказів сплати судового збору у розмірі, встановленому як для вимоги майнового характеру, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з позовної заяви позивачем заявлено вимогу про зобов`язання Апарату Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Зазначена вимога не містить твердої суми коштів, заявлених до стягнення, у зв`язку з чим вказана вимога, попри те, що її задоволення впливає на зміну майнового стану сторін, не є такою, що носить майновий характер для цілей визначення розміру ставки судового збору.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про відкриття провадження у справі є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, зважаючи на законність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову в частині зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані нею дні відпустки, позаяк помилковість позиції суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 23.11.2007 по день фактичного розрахунку, з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку та з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку та постановити у вказаній частині нове рішення, про відмову у задоволенні позову.

Отже, апеляційна скарга Апарату Верховної Ради України підлягає задоволенню частково.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем за подання вказаного позову сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, розмір судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача, складає 496,20 грн.

Керуючись статтями 139, 241, 242, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року у справі №640/12080/22 скасувати в частині задоволення позову про зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 23.11.2007 по день фактичного розрахунку, з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку та з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку.

У вказаній частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Змінити розподіл судових витрат та стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України ().

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року у справі №640/12080/22 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Cуддя-доповідач С.Б. Шелест

Судді Є.І. Мєзєнцев

О.Є. Пилипенко

Повний текст судового рішення складений 06.04.2023