Справа № 461/6004/22
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 рокуСправа № 461/6004/22 пров. № А/857/2673/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Затолочного В.С.,

при секретарі судового засідання Юрченко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області про скасування постанови у справі про накладення адміністративного стягнення, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 січня 2023 року (суддя Юрків О.Р., м.Львів, повний текст складено 17 січня 2023 року), -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області (далі Головне управління, ДМС відповідно) в якому просила скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 28.10.2022 серія ПН МЛВ 001838 (далі Постанова).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 січня 2023 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги вказує, що винесення Постанови є необхідною мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, будучи громадянкою російської федерації порушила вимоги законодавства про правовий статус іноземців на території України, вчасно не продовживши строки свого перебування або не покинувши території України перейшла в статус нелегального мігранта.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю представника.

Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції вважає, що таке не підлягає задоволенню, так як Головним управління не подано жодних доказів на підтвердження обставин, якими таке клопотання обґрунтовано. Крім того, відповідач мав можливість залучити іншого представника до участі у судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що під час розгляду даної справи судом не здобуто та не надано достатніх, належних, достовірних та допустимих доказів правомірності прийнятої Постанови.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права, з таких міркувань.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що 28.10.2022 уповноваженою посадовою особою Головного управління Меретін О.М. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ №001843 (далі Протокол), у якому зафіксовано, що 28.10.2022 о 11/40 за адресою: м. Львів, вул. Руданського, 3, було встановлено ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування гр. російської федерації ОСОБА_2 , яка порушила правила перебування іноземців на території України; місце скоєння правопорушення - АДРЕСА_1 . За вказане адміністративне правопорушення передбачена відповідальність відповідно до частини першої статті 203 Кодексу про адміністративні правопорушення України (далі КУпАП).

При розгляді справи додатково встановлено, що позивач прибула на територію України в 2016 році через пункт пропуску «Одеса» та до цього часу межі території України не покинула, чим порушила пункт 2 «Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 (далі Порядок №150). Звернулась з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління лише 06.09.2022.

Крім того, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачці роз`яснено зміст статті 63 Конституції України та статті 268 КпАП України, де під вказаним роз`ясненням нею було поставлено підпис (а.с.40-41).

За наслідками розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення, Постановою громадянку російської федерації ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, у розмірі 5100 грн.

Положеннями частини першої статті 203 КпАП передбачено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно частини третьої статті 203 КУпАП дія цієї статті не поширюється на випадки, коли іноземці чи особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Підставою для притягнення позивачки до відповідальності за частиною першою статті 2023 КУпАП відповідачем визначено те, що остання порушила правила перебування в Україні, а саме пункт 2 Порядку №150.

Відповідно до пункту 6 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Приписи статті 3 Закону, які кореспондують положеннями статті 26 Конституції України, визначають, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначені у статті 4 Закону.

За правилами частини третьої статті 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Підпунктом 2 пункту 2 Порядку №150 передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Оскільки позивачка є громадянкою російської федерації, яка (станом на момент в`їзду останньої на територію України 2016 рік) належала до держав із безвізовим порядком в`їзду, то їй дозволено перебувати на території України не більше 90 днів протягом 180 днів.

Частиною першою статті 15 Закону встановлений перелік документів за якими здійснюється в`їзд в Україну та виїзд з України іноземцями та особами без громадянства. Основними такими документами є паспортний документ за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України, відповідні посвідки на постійне або тимчасове проживання, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, проїзний документ для виїзду за кордон тощо.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перегнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено апеляційним судом, позивач прибула в Україну у 2016 році. Звернулась з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління лише 06.09.2022, тобто через понад п`ять років, будучи у статусі нелегального мігранта, хоча Закон зобов`язує звертатися протягом п`яти робочих днів. Відповідно із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулась до органів міграційної служби не у встановлений законом термін, чим порушила вимоги частини першої статті 5 Закону, норми якої містять імперативний припис, що виключає альтернативу вибору дій потенційного заявника і є обов`язковими до виконання.

Значене зволікання у часових проміжках із зверненням за захистом повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 14 березня 2018 року у справі№ 820/1502/17, та у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 826/10336/18, де зазначено, що «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При ньому мотив звернення із даною заявою може буди іншим». Наявність саме обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за однією чи декількома ознаками (раса, віросповідання, національність, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичних переконань) є першочерговою і основною конвенційною ознакою наявності у особи підстав набувати статусу біженця.

Щодо посилання представника позивача на те, що при складанні Протоколу та винесенні Постанови відповідач не залучив перекладача, чим істотно порушено та обмежено права позивачки, то суд апеляційної інстанції вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки як підтверджується матеріалами справи позивач відмовилася від усного перекладу протоколу, оскільки не потребувала перекладача, про що свідчить її особистий підпис у даному протоколі.

Щодо доводів представника позивача, що позивачка підпадає під дію частини третьої статті 203 КУпАП то слід зазначити, що позивачка перебувала на території України понад п`ять років у період 2016 року до 06.09.2022, тобто до моменту її звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління і за цей час вона в строки визначені Законом не зверталася із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому в ході розгляду справи ні в суді першої інстанції ні під час апеляційного розгляду не подано переконливих доказів того, що позивач не мала жодної можливості звернутися до відповідних органів протягом означеного періоду.

У Конституції України та Законі вказано, що здійснення іноземцями своїх прав і свобод не повинно завдавати шкоди національним інтересам України, правам, свободам і законним інтересам її громадян та інших осіб, які проживають в Україні.

До того ж, притягнення позивачки до відповідальності за порушення іноземцями правил перебування в Україні жодним чином не впливає на реалізацією цією особою права на звернення до відповідних органів із заявою про отримання статусу біженця.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про правомірність винесеною постанови за обставин, що встановлені вище.

Наведені висновки суду першої інстанції є помилковими, свідчать про переоцінку судом фактичних обставин справи, невиправдано спрощене і неправильне трактування наведених вимог законодавства.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставного задоволення позову, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 271, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 січня 2023 року скасувати та прийняти постанову, якою в задоволені позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
В. С. Затолочний