Справа № 640/17436/21
Суддя: Шелест Світлана Богданівна
Дата ухвалення: 2023-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Шелест С.Б., суддів: Мєзєнцева Є.І., Пилипенко О.Є., при секретарі Турчин М.М., за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: Шумар В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України (далі також - відповідач), в якому просив суд:

визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 01.06.2006 по 27.11.2014;

зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 01.06.2012 по 27.11.2014 в сумі 30 529,68 грн;

зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 23.11.2007 по день фактичного розрахунку, з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Апаратом Верховної Ради України протиправно, всупереч вимогам частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), не виплачена позивачеві грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічних відпусток за період роботи з 01.06.2012 по 27.11.2014.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року позов задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01.06.2006 по 23.11.2007 року, з 26.11.2007 по 12.12.2012 та з 10.01.2014 по 27.11.2014;

зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні основної щорічної та додаткової відпусток за період з 01.06.2006 по 23.11.2007, з 26.11.2007 по 12.12.2012 та з 10.01.2014 по 27.11.2014;

зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 23.11.2007 по день фактичного розрахунку, з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку, та з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку;

в іншій частині у задоволенні позову відмовлено;

вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі Апарат Верховної Ради України із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог; залишити без розгляду позовну заяву в частині вимог щодо виплати компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку, що стосуються періоду його роботи на публічній службі з 01.06.2006 по 08.01.2014; закрити провадження у справі у частині вимог щодо виплати компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати по дань фактичного розрахунку, що стосується періоду його роботи з 10.01.2014 по 27.11.2014.

Від позивача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні 05.04.2023 представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги; представник позивача не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 02.06.2006 №1504 ОСОБА_1 зараховано на посаду помічника - консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу».

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 23.11.2007 №7501 ОСОБА_1 звільнено 23.11.2007 з посади помічника - консультанта народного депутата України ОСОБА_2 у зв`язку з припиненням повноважень народного депутата на підставі частини 3 статті 5 Закону України «Про статус народного депутата України» (пункт 2 статті 36 КЗпП України). Також вказаним розпорядженням вирішено провести виплату компенсації за 14,5 календарних днів невикористаної основної відпустки та за 11 календарних днів додаткової відпустки згідно із статтею 35 Закону України «Про державну службу» в межах фонду, встановленого народному депутату України шостого скликання ОСОБА_2 для оплати праці помічників - консультантів відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 06.12.2007 №8349 ОСОБА_1 з 26.11.2007 зараховано на посаду помічника - консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу».

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 03.01.2013 №182 ОСОБА_1 з 13.12.2012 зараховано на посаду помічника - консультанта народного депутата України ОСОБА_2 шляхом переведення на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу». Також, вказаним розпорядженням вирішено провести виплату компенсації за 4,5 календарних днів основної відпустки та за 45 календарних днів додаткової відпустки згідно із статтею 35 Закону України «Про державну службу» в межах фонду, встановленого народному депутату України шостого скликання ОСОБА_2 для оплати праці помічників - консультантів відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 11.01.2014 №40 ОСОБА_1 звільнено 08.01.2014 з посади помічника - консультанта народного депутата України ОСОБА_2 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (стаття 38 КЗпП України) та вирішено провести виплату компенсації за 2 календарних дні невикористаної основної відпустки та за 15 календарних днів додаткової відпустки згідно статті 35 Закону України «Про державну службу» у межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_2 для оплати праці помічників-консультантів відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 13.01.2014 №49 ОСОБА_1 зараховано з 10.01.2014 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу».

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України «Про звільнення помічників - консультантів народних депутатів України VII скликання» ОСОБА_1 увільнено з займаної посади 27.11.2014 у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України) та вирішено провести виплату компенсації за невикористані 26,5 календарних днів основної відпустки в межах наявної економії фонду оплати праці народного депутата України.

Згідно з довідкою відповідача від 07.06.2021 №20-17/499 за період роботи з 01.01.2006 по 23.11.2007 позивачем не використано 14,5 календарних днів щорічної основної відпустки та 11 календарних днів додаткової відпустки; за період роботи з 26.11.2007 по 12.12.2012 - 4,5 календарних дні щорічної основної відпустки та 45 календарних днів додаткової відпустки; за період роботи з 13.12.2012 по 08.01.2014 - 2 календарні дні щорічної основної відпустки та 15 календарні дні додаткової відпустки; з 10.01.2014 по 27.11.2014 - 26,5 календарних днів щорічної основної відпустки.

Відповідно до даних розрахункового листа за січень 2014 року позивачем отримано компенсацію за 17 днів невикористаної відпустки у розмірі 5113,26 грн.

Доказів того, що відповідачем було проведено нарахування та виплату компенсації за інші дні невикористаних основної та додаткової відпусток матеріали справи не містять.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наявності ознак протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічних відпусток за період роботи з 01.06.2006 по 23.11.2007 року, з 26.11.2007 по 12.12.2012 та з 10.01.2014 по 27.11.2014, як такої, що суперечить положенням частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР). Також суд першої інстанції із посиланням на положення частини другої статті 117 КЗпП України та факт нездійснення відповідачем повного розрахунку із позивачем при його звільненні, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційна скарга Апарату Верховної Ради мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Наголошено, що Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем по відношенню до позивача, у зв`язку з чим не є належним відповідачем у справі. Зауважено, що усі виплати заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток здійснюються виключно за рахунок та в межах загального фонду, встановленого народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів народного депутата України та не можуть бути виплачені за рахунок інших бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України чи Апарату Верховної Ради України.

Зазначено про відсутність вини з боку відповідача у нездійсненні із позивачем повного розрахунку при звільненні, оскільки невиплата йому грошової компенсації за невикористані дні відпусток зумовлена відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України, що виключає наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 117 КЗпП України.

Також апелянтом зазначено про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду. Так, за посиланням відповідача, ототожнення заробітної плати із компенсацією за невикористані дні щорічної відпустки у розрізі строків звернення, визначених статтею 233 КЗпП України є безпідставним, оскільки остання не входить до поняття заробітної плати та має іншу природу. За посиланням апелянта до спірних правовідносин має бути застосований місячний строк звернення до суду, що передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Також заявником зазначено про відсутність у переданому на вирішення суду спорі ознак справи адміністративної юрисдикції в частині позовних вимог, що стосуються періоду роботи позивача з 10.01.2014 по 27.11.2014, оскільки у вказаний період позивач працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України без поширення дії Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII). Зазначене, за посиланням скаржника, виключає наявність у переданому на вирішення суду спору ознак спору з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження чи звільнення з публічної служби.

Відповідно до вимог статті 308 КАС України справа в апеляційному порядку переглядається в межах вимог та доводів Апарату Верховної Ради України.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності у переданому на вирішення суду спорі в частині позовних вимог, заявлених за період з 10.01.2014 по 27.11.2014, визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що наведене нормативне визначення поняття «публічна служба» різниться від подібного, яке було дано в пункті 15 частини першої статті 3 цього Кодексу в редакції до 15 грудня 2017 року, тільки тим, що з поняття «державна служба» виділено і додано окремо вид діяльності на посадах патронатної служби, які охоплюються поняттям публічної служби.

Відповідно до частини першої статті 92 Закону №889-VIII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до посад патронатної служби належать посади радників, помічників, уповноважених та прес-секретаря Президента України, працівників секретаріатів Голови Верховної Ради України, його Першого заступника та заступника, працівників патронатних служб Прем`єр-міністра України та інших членів Кабінету Міністрів України, помічників-консультантів народних депутатів України, помічників та наукових консультантів суддів Конституційного Суду України, помічників суддів, а також посади патронатних служб в інших державних органах.

Таким чином, перебування позивача на посаді, яка відноситься до посад патронатної служби, не змінює публічно-правового характеру спору, що виник між позивачем та відповідачем з приводу її проходження чи звільнення, оскільки патронатна служба в державних органах в силу прямої вказівки вимог пункту 17 частини першої статті 4 КАС України відноситься до публічної служби, спори з приводу проходження чи звільнення з якої відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду у зв`язку з недотриманням позивачем місячного строку звернення до суду, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом з тим строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів врегульовані положеннями статті 233 КЗпП України.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України в редакції, яка діяла на момент звернення позивача до суду, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, виплата грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки відноситься до виплат, на отримання яких працівник має право відповідно до державних гарантій, встановлених законом, у зв`язку з чим строк звернення із позовом про стягнення таких сум регулюється положеннями частини другої статті 233 КЗпП України.

Відтак у період, починаючи з дати звільнення позивача та по дату звернення до суду із даним позовом - 22.06.2021, строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду із вимогою про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01.06.2006 по 27.11.2014.

Вирішуючи питання застосування строків звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів апеляційного суду враховує позицію Верховного Суду у складі палати Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 11.02.2021 у справі №240/532/20, щодо обмеження строку звернення до адміністративного суду з такою вимогою одним місяцем, установленим частиною п?ятою статті 122 КАС України, який обчислюється з дня проведення фактичного розрахунку з працівником.

У вказаній справі пред`явлена ОСОБА_1 позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є такою, що зумовлена фактом проведення з позивачем остаточного розрахунку, а є похідною від основної позовної вимоги про стягнення належних позивачу при звільненні сум. Зазначене виключає підстави для застосування наслідків пропуску позивачем місячного строку звернення до суду, оскільки такий строк, з огляду на відсутність факту остаточного розрахунку, ще не є таким, що розпочався.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду зазначає про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо недотримання позивачем строку звернення до суду із даним позовом.

Зазначена позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 03.11.2022 у справі №540/3508/21.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні питання щодо наявності в Апарату Верховної Ради України обов`язку з виплати позивачеві компенсації за невикористані ним дні щорічної основної та додаткової відпусток, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 №2790-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №2790-XII) народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до частини третьої статті 34 Закону №2790-XII помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Згідно з частиною першою статті 4.4 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Положення) помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки» (частина третя статті 4.4 Положення).

Положеннями Закону №379/95-ВР та Положення в редакціях, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносинах не було врегульовано питання щодо підстав та порядку виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток помічникам-консультантам народних депутатів України.

Водночас частиною третьою статті 2 Закону №504/96-ВР передбачено, що право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями статті 83 КЗпП України також передбачено, що заміна відпустки грошовою компенсацією не допускається, крім випадків звільнення працівника, який не використав відпустки.

Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби, неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду.

Так, у постановах від 15.03.2019 у справі №814/2594/16, від 07.08.2019 у справі №820/5122/17, від 16.04.2020 у справі №2а-5178/12/1470 Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством на час звільнення позивача з посади помічника-консультанта народного депутата не було врегульовано питання виплати компенсації за невикористані дні оплачуваної відпустки, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 2, 24 Закону №504/96-ВР» та статті 83 КЗпП України.

Зважаючи на викладене, позиція суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у контексті розгляду даного спору є обґрунтованою.

Вказуючи на необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо відсутності в Апарату Верховної Ради України обов`язку здійснювати нарахування та виплату такої компенсації з мотивів необхідності здійснення відповідних нарахувань особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів, а також відсутності трудових відносин між позивачем та відповідачем, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 34 Закону №379/95-ВР народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Особливості оплати праці помічника-консультанта народного депутата України визначені статтею 4.1 Положення, згідно з якою розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Зазначені норми права вказують на те, що народний депутат із загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата, встановленого Верховною Радою України, здійснює розподіл фонду саме заробітної плати помічників-консультантів та надає їм матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до складових заробітної плати належать: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з підпунктом 2.2.12 пункту 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5, суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час.

Таким чином грошова компенсація за невикористані дні оплачуваної відпустки на час звільнення позивача з посади помічника-консультанта не була віднесена до виплат, розподіл яких здійснює народний депутат із загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата.

Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 №769, Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

До повноважень Апарату Верховної Ради України у сфері фінансового та матеріально-технічного забезпечення діяльності Верховної Ради України, згідно з підпунктами 1, 5 пункту 10 вказаного Положення, належить, зокрема, забезпечення фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України, а також забезпечення в установленому порядку належних умов праці, соціально-побутові та житлові умови народним депутатам України, працівникам Апарату.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що саме на Апарат Верховної Ради України покладені повноваження кадрового та фінансового забезпечення прикріплених помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі. Тобто, саме Апарат Верховної Ради України здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам, а народні депутати України здійснюють виключно визначення кількості помічників-консультантів, з огляду на розмір загального фонду, які встановлюються для оплати праці, та розподіл (не виплату) їх місячного фонду заробітної плати.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у відповідача обов`язку з виплати позивачеві грошової компенсації за всі невикористані ним дні оплачуваної відпустки за рахунок видатків Апарату Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на встановлені судом першої інстанції обставини щодо виплати позивачу компенсації за невикористані дні відпусток за період роботи з 13.12.2012 по 08.01.2014, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані ним дні основної щорічної та додаткової відпусток за період з 01.06.2006 по 23.11.2007, з 26.11.2007 по 12.12.2012 та з 10.01.2014 по 27.11.2014 є обґрунтованим.

Колегія суддів наголошує також на тому, що виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану оплачувану відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій, закріплених на законодавчому рівні у Законі України «Про відпустки» та Кодексі законів про працю України, а її виплата не може ставитись у залежність від наявності відповідного фонду чи бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

У рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України зазначив, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, наявність спору про розміри належних звільненому працівникові сум є обов`язковою умовою для застосування положень статті 117 КЗпП України та виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини другої цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивача звільнено з посад на підставі розпоряджень Апарату Верховної Ради України 23.11.2007, 13.12.2012 та 27.11.2014.

Як вбачається з листа Апарату Верховної Ради України від 14.06.2021 із запитом про надання довідки про розмір заробітної плати перед звільненням та виплати компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 звернувся до відповідача лише 22.05.2021.

Отже, здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших 7-14 років (в залежності від дати звільнення) позивач не здійснював жодних дій, спрямованих на отримання компенсації за невикористану відпустку.

Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо ненарахованої та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні виник більш ніж через 7 років після останнього звільнення позивача.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Аналогічний висновок щодо застосування частини другої статті 117 КЗпП України у випадку, якщо безпосередньо після звільнення між працівником і роботодавцем не виникло спору щодо належних звільненому працівникові сум, викладений в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України є помилковим.

Враховуючи викладене, зважаючи на законність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову в частині зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки, позаяк помилковість позиції суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 23.11.2007 по день фактичного розрахунку, з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку та з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку та постановити у вказаній частині нове рішення, про відмову у задоволенні позову.

Отже, апеляційна скарга Апарату Верховної Ради України підлягає задоволенню частково.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем за подання вказаного позову сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, розмір судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача, складає 456,00 грн.

Керуючись статтями 139, 241, 242, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року у справі №640/17436/21 скасувати в частині задоволення позову про зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 23.11.2007 по день фактичного розрахунку, з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку та з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку.

У вказаній частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Змінити розподіл судових витрат та стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 456,00 грн (чотириста п`ятдесят шість гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України ().

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року у справі №640/17436/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Cуддя-доповідач С.Б. Шелест

Судді Є.І. Мєзєнцев

О.Є. Пилипенко

Повний текст судового рішення складений 06.04.2023