Справа № 320/12236/21
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Ключкович В.Ю.

Парінов А.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Київській області, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16.02.2021 № 0-1027 (форма «Ф») на суму 23653,77 грн. - з податку на нерухоме майно за 2020 рік, відмінне від земельної ділянки;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16.02.2021 № 0-1027 (форма «Ф») на суму 42379,58 грн. - з податку на нерухоме майно за 2020 рік, відмінне від земельної ділянки;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16.02.2021 № 0-1027 (форма «Ф») на суму 6232,20 грн. - з податку на нерухоме майно за 2020 рік, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема, відповідач в апеляційній скарзі вказує на те, що будівля має статус промислової та не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, якщо використовується в діяльності промисловими підприємством. У разі якщо власником об`єкту промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, то застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе за умови (з врахуванням виду її діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). Оскільки платником податку не надано документальні підтвердження щодо здійснення виробничої діяльності, а одним із КВЕД є «надання в оренду власного чи орендованого майна», «надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.і.у.», визначити використання ним нежитлових будівель за функціональним призначенням не є можливим. Тому стверджує, що правомірно нарахував позивачу вказаний вище податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідають вимогам чинного законодавства.

Також, апелянт зазначив, що стягнута судом першої інстанції сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною із складністю справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 07.09.2001( запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №0007232).

Видами діяльності позивача за кодом КВЕД зареєстровано: 31.09 виробництво інших меблів (основний); 46.47 оптова торгівля меблями, килимами й освітлювальним приладдям; 47.59 роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах; 47.89 роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами; 47.99 інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 43.39 інші роботи із завершення будівництва; 43.22 монтаж водопровідних мереж, систем опалення та кондиціонування.

З матеріалів справи вбачається, що позивачеві належать на праві приватної спільної часткової власності нежитлові будівлі: літ. «А», пл. 722,2 кв.м., «В», пл. 515,0 кв.м., «Г», пл. 243,2 кв.м., «Д», пл. 2435,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (дане, зокрема підтверджується наявними в матеріалах копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.11.2007 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16505733 від 01.11.2007).

Головним управлінням ДПС у Київській області згідно з п.п.54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до п.п.266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України прийнято податкові повідомлення-рішення від 16.02.021 № 0-1027 (форма «Ф») на суму 23653,77 грн, від 16.02.2021 № 0-1027 (форма «Ф») на суму 42379,58 грн., від 16.02.2021 № 0-1027 (форма «Ф») на суму 6232,20 грн., згідно з якими позивачу за податковий період 2020 року визначено суму податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» у розмірі 72265,55грн.

Вважаючи протиправними вказані податкові повідомлення-рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що вказані об`єкти нерухомого майна позивача не є об`єктами оподаткування згідно підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі - ПК України).

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно приписів статті 265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Питання сплати платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, врегульовано статтею 266 ПК України.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

За приписами підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Положеннями підпункту 14.1.129 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені, відповідно вимог законодавства, до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари; туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; г) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Згідно пункту 30.1 статті 30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

В силу пункту 30.2 статті 30 ПК України, підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків, за правилами пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Пункт «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Вищезазначене дає підстави для висновку, що будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» Державного класифікатора будівель та споруд ДК018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Колегія суддів зазначає, що встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку пункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 31.01.2018 року по справі 822/2624/16 та в постанові від 17.02.2020 року по справі №820/3556/17.

Щодо доводів апелянта, про те, що позивач не має можливості використання за функціональним призначенням об`єктів нежитлової нерухомості, оскільки здійснює діяльність з надання в оренду власного чи орендованого майна, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Наразі, апелянтом до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують надання позивачем в оренду нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, відповідно до технічного паспорту на будівлю, свідоцтва на право власності та інформації з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, судом першої інстанції встановлено, що позивачеві належить на праві приватної спільної часткової власності нежитлові будівлі: літ. «А», пл. 722,2 кв.м., «В», пл. 515,0 кв.м., «Г», пл. 243,2 кв.м., «Д», пл. 2435,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, з матеріалів справи вбачається, що одним із видів діяльності позивача за кодом КВЕД є 31.09 « Виробництво інших меблів», що не виключає використання позивачем нерухомого майна за функціональним призначенням.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що припущення контролюючого органу щодо можливості надання в оренду нерухомого майна, яке стало підставою для нарахування позивачу податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020 рік, не може бути достатньою підставою для нарахування податкового зобов`язання.

Таким чином, належні позивачу на праві спільної приватної власності нежитлові будівлі, під літерами «А», «В», «Г», «Д», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 не є об`єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону і податок на нерухоме майно на неї не повинен нараховуватись, тому висновки суду перші інстанції є обґрунтованими та правомірними.

Щодо доводів апелянта про небунтовані висновки суду першої інстанції щодо стягнення судових витрат на правову допомогу, то колегія суддів їх відхиляє з огляду на наступне.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI ).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI ).

Колегія суддів зауважує, що у висновку ЄСПЛ, викладеному у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), у пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), у пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (Заява №66561/01), суд зазначив, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, а у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Lavents v. Latvia» (Заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну ціну.

З матеріалів справи встановлено, що 01.09.2021 між ОСОБА_1 (Замовник) та адвокатом Вдовиченком А.В. (Виконавець) укладено договір про надання правничої (правової) допомоги №02/0109/2021, за умовами якого Виконавець зобов`язується надавати Замовнику послуги зі складання позовної заяви, заяв, клопотань, скарг, відповіді на відзив, інших процесуальних документів, розрахунків, надання консультацій, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги (виконанні роботи).

Пунктом 3.1 зазначеного договору визначено, що початкова вартість послуг визначається в розмірі 5000,00 грн. - за ознайомлення із документами Замовника, формування правової позиції, складання та подання позовної заяви про скасування 3-х ППР від 16.02.2021 на загальну суму 72265,55 грн.; складання необхідних заяв, клопотань та запитів. Розрахунок витрат на правову допомогу (початкової вартості послуг) приведено в додатку №1 до цього Договору.

Наразі, позивачем на підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. додано копію договору про надання правничої (правової) допомоги №02/0109/2021 від 01.09.2021, копію додатку №1 до договору про надання правничої (правової) допомоги №02/0109/2021 від 01.09.2021, копію акту прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 26.09.2021 до договору №02/0109/2021 від 01.09.2021, копію довіреності від 22.11.2021 №1383.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на частини шосту, сьому статті 134 КАС України, якими встановлено право суду за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, за умови недотримання критеріїв співмірності.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 520/14230/19, від 16 червня 2022 року у справі №380/4759/21.

Однак, таке клопотання відсутнє у матеріалах справи.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати позивача на правничу допомогу є обґрунтованими, співмірними з обставинами справи та характером спору, а також підтвердженими належними доказами, у зв`язку з чим, наявні підстави для стягнення на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: В.Ю. Ключкович

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 05.04.2023р.)