Справа № 520/11534/22
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2023 р. справа №520/11534/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григорова Д.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження) в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, ) , Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (вул. Соборна, буд. 7А, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25009, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду в Кіровоградській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення без номеру від 30.11.2021р. Головного управління пенсійного Фонду України в Харківській області, прийняте по заяві позивача від 23.11.2021р. щодо відмови в переведенні його з пенсії за віком призначеної на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV на пенсію за віком державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723 - ХІІ, на підставі п.10 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VІІІ від 10 грудня 2015 року;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо відмови в переведенні з пенсії за віком, призначеної на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV на пенсію за віком державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723 - ХІІ, на підставі п.10 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VІІІ від 10 грудня 2015 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV на пенсію за віком державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723 - ХІІ, на підставі п.10 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VІІІ від 10 грудня 2015 року, здійснивши нарахування(перерахунок) та виплату такої пенсії, з 23 листопада 2021 року (з дня звернення до органу пенсійного фонду з відповідною заявою) з розрахунку 60% заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, на підставі довідок про складові заробітної плати №1 та №2 від 18.01.2022 року, які видані Біляївською сільською радою Лозівського району Харківської області;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області № 24 від 19.01.2022р. щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723 - ХІІ, на підставі п.10 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VІІІ від 10 грудня 2015 року;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн. та витрати по наданню правничої допомоги в підготовці позову до суду в розмірі 1500,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що йому було протиправно відмовлено в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», що порушує право позивача на вільне володіння своїм майном у вигляді пенсі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13.02.2023р. відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 257 КАС України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Ухвалою суду від 24.01.2023р. позовну заяву залишено без руху з підстав пропуску строку звернення до суду. 27.03.2023р. позивачем надано відповідну заяву, яку судом задоволено та ухвалою від 03.04.2023р. поновлено строк звернення до суду.

Представником Головного управління Пенсійного фонду в Кіровоградській області було подано відзив на адміністративний позов, у якому останній просив в задоволені позовних вимог відмовити та зазначив, що Управління у спірних правовідносинах діяло згідно з чинного законодавства. Крім того, звернув увагу суду на те, що частина позовних вимог заявлені позивачем поза межами передбаченого ч.2 ст. 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду.

Представником Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області було подано відзив на адміністративний позов у якому останній також зазначив, що Управління у спірних правовідносинах діяло згідно чинного законодавства, просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивачем до суду було надано відповіді на відзиви Головного управління Пенсійного фонду в Кіровоградській області та Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області, згідно яких він підтримав раніше викладені доводи та просив позов задовольнити.

З урахуванням викладеного суд вважає можливим розгляд та вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, які є достатніми та належними.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за віком, призначену з 29.04.2009р. відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

23.11.2021р. позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про перерахунок пенсії (перехід на інший вид пенсії, з пенсії за віком на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу»).

30.11.2021р. Головним управлінням Пенсійного фонду в Харківській області було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії згідно Закону України «Про державну службу».

19.01.2022р. позивач звернувся до Первомайського відділу обслуговування громадян Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про перехід з пенсії за віком на інший від пенсії та надав довідки про складові заробітної плати №1 та №2 від 18.01.2022р., які видані Біляєвською сільською радою Лозівського району Харківської області.

Після реєстрації в Головному управлінні Пенсійного фонду в Харківській області заяву позивача про перехід на інший вид пенсії було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду в Кіровоградській області за принципом екстериторіальності .

Рішенням №241 від 19.01.2022р. Головним управлінням Пенсійного фонду в Кіровоградській області, зазначаючи про відсутність законних підстав, відмовлено в задоволенні заяви позивача про перехід на інший вид пенсії.

Вважаючи зазначене протиправним та, зокрема, вважаючи оскаржувані рішення протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 визначено, що цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 19.12.1993 (далі - Закон № 3723-ХІІ від 19.12.1993) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

З 01.05.2016р. набув чинності Закон України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015р. (далі - Закон № 889-VIII від 10.12.2015), яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців.

Згідно пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII від 10.12.2015 втратив чинність Закон № 3723-ХІІ від 19.12.1993, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Так, відповідно до пункту 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII від 10.12.2015 державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ від 19.12.1993 та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ від 19.12.1993 у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно пункту 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII від 10.12.2015р., для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ від 19.12.1993 та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ від 19.12.1993 у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII від 10.12.2015р. передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016р. певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ від 19.12.1993р., але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, статтею 37 Закону № 3723-ХІІ від 19.12.1993 передбачено додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Отже, суд доходить висновку, що право на пенсію одержують зазначені в пунктах 10 та 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII від 10.12.2015, особи, які мають необхідний стаж державної служби, страховий стаж та відповідний вік.

Відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII від 10.12.2015р., стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

В даному випадку слід керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994р. № 283 (далі - Порядок №283).

Згідно із пунктом 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком.

У Додатку до вказаного Порядку наведено Перелік державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР, період роботи в яких на посадах керівних працівників і спеціалістів зараховується до стажу державної служби.

Так, вказаним Переліком передбачено, серед іншого, виконавчі комітети місцевих Рад депутатів трудящих, Рад народних депутатів, їх управління, самостійні відділи, інші структурні підрозділи.

Порядком обчислення стажу державної служби передбачено зарахування до стажу державної служби періоду роботи в організаціях, передбачених абзацом 4 пункту 3 Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1993 №1049 (далі - Положення №1049).

Відповідно до пункту 3 Положення №1049 до стажу роботи, який дає право на одержання надбавки за вислугу років, зараховується, стаж роботи в організаціях (крім роботи у кооперативних та інших громадських організаціях), передбачених статтею 118 КЗпП України.

Згідно роз`яснення Міністерства юстиції України від 03.06.1994 №4-5-1156, погодженого з Кабінетом Міністрів України, до стажу державної служби зараховують період роботи в цих органах лише на виборних та відповідальних посадах до припинення дії статті 6 Конституції УРСР і внесення змін до статті 7 Конституції УРСР (до 24 жовтня 1990 року). Відповідальною вважається посада, прийняття на яку здійснювалось колегіальним органом (рішення, бюро, комітету, постановою конференції, зборів) партійних, профспілкових, комсомольських організацій.

Таким чином, вищезазначеним законодавством передбачено зарахування до стажу державного службовця, період роботи на виборних посадах в державних органах до 24.10.1990р.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.03.2018 у справі №240/381/17 та від 07.02.2019р. у справі №742/1718/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, відповідно пункту 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Згідно статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III посади селищних і сільських голів належать до п`ятої категорії посад в органах місцевого самоврядування (у редакції, чинній станом на 07.06.2001).

Як вбачається із трудової книжки позивача (а.с. 18-20), з 10.04.2006р. по 08.12.2020р. ОСОБА_1 займав виборну посаду сільського голови, у зв`язку із чим протягом вказаного періоду йому було присвоєно чергові ранги державного службовця.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що періоди роботи позивача на виборній посаді Красненської сільського голови мають зараховуватися до стажу державної служби.

Таким чином, суд доходить висновку про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо відмови в переведенні позивачу з пенсії за віком, призначеної на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV на пенсію за віком державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723 - ХІІ.

Таким чином, констатуючи наявність протиправної бездіяльності в даній справі, суд знаходить підстави для визнання протиправними рішення б/н від 30.11.2021р. Головного управління пенсійного Фонду України в Харківській області, а також рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області № 24 від 19.01.2022р. щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком державного службовця.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання прийняти відповідне рішення про переведення позивача з одного виду пенсії на інший, суд знаходить їх такими, що задоволенню не підлягають.

Суд при цьому вказує, що згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на наявність дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду з призначення пенсій, положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, суд вважає неможливим зобов`язання відповідача прийняти визначене рішення, проте, з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, вважає за належне вийти за межі заявлених позовних вимог, зобов`язавши пенсійний орган повторно розглянути надані позивачем заяви та ухвалити рішення за наслідком розгляду, з урахуванням висновків суду в цій справі.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1 500 грн., суд зазначає таке.

Позивач просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на його користь витрати по наданню правничої допомоги в підготовці позову до суду в розмірі 1500,00 грн. відповідно до наданих квитанцій.

На підтвердження витрат з оплати правової допомоги, понесених ним при розгляді позовної заяви в суді, позивачем подано наступні документи: договір про надання правової допомоги від 17.10.2022р., акт прийому передачі виконаних робіт від 17.10.2022р. до вищезазначеного договору, квитанція банку "ПриватБанк" № TS210941 від 18.10.2022р. про сплату коштів.

Відповідачами до суду не було надано заперечення щодо заявлених до відшкодування витрат позивача на надання професійної правничої допомоги.

В зв`язку із наведеними обставинами суд зауважує, що відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України в контексті ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що відповідно до частини шостої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19, від 30 червня 2022 року у справі №640/1175/20, від 11серпня 2022 року у справі №300/2050/19.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги що відповідачами не було надано заперечення щодо заявлених до відшкодування витрат позивача на надання професійної правничої допомоги, суд зазначає наступне.

Так, дослідивши договір про надання правової допомоги договір про надання правової допомоги від 17.10.2022р., судом встановлено, що за даними договором представник позивача приймає на себе зобов`язання про надання правової допомоги ОСОБА_1 з приводу підготовки позову до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області для розгляду в Харківському окружному адміністративному суді про визнання дій відповідачів протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та скасування рішення суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, згідно копії наданої до суду вищезазначеного договору, визначено, що позивач повинен сплатити гонорар адвокату - Бойко О.В. за надання правової допомоги у розмірі 1 500 грн. Відповідно квитанція банку "ПриватБанк" № TS210941 від 18.10.2022р. позивач сплатив гонорар адвокату - Бойко О.В. за надання правової допомоги у розмірі 1 500 грн.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, спираючись на досліджені докази, беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог у справі, суд вважає за необхідне відшкодувати на користь позивача витрати на правничу допомогу в цій справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі в розмірі 750,00 грн.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову частково.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 9, 243-246, 291, 293, 295-296 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення без номеру від 30.11.2021р. Головного управління пенсійного Фонду України в Харківській області прийняте по заяві позивача від 23.11.2021р. щодо відмови в переведенні його з пенсії за віком призначеної на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV на пенсію за віком державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723 - ХІІ, на підставі п.10 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VІІІ від 10 грудня 2015 року.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо відмови в переведенні з пенсії за віком, призначеної на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV на пенсію за віком державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723 - ХІІ, на підставі п.10 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VІІІ від 10 грудня 2015 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 з приводу переведення з пенсії за віком, призначеної на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV, на пенсію за віком державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723 - ХІІ, на підставі п.10 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VІІІ від 10 грудня 2015 року, подані ним до органів Пенсійного фонду України, з урахуванням довідок довідок про складові заробітної плати №1 та №2 від 18.01.2022 року, які видані Біляївською сільською радою Лозівського району Харківської області та ухвалити відповідне рішення з урахуванням висновків суду в цій справі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 248,10 (двісті сорок вісім) грн. 10 коп., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 375 грн. (триста сімдесят п`ять) грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 248,10 (двісті сорок вісім) грн. 10 коп., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 375 грн. (триста сімдесят п`ять) грн.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров