Справа № 199/8800/22 (2-а/199/94/22)
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 квітня 2023 року м. Дніпросправа № 199/8800/22 (2-а/199/94/22)
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Коршуна А.О. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу: Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровської області
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2022р. у справі №199/8800/22 (2-а/199/94/22)
за позовом:ОСОБА_1
до: про:Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровської області визнання протиправним та скасування наказу

ВСТАНОВИВ:

21.11.2022р. ОСОБА_1 звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом до Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровської області про визнання протиправною та скасування постанови / а.с. 1-6/.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.2022р. вищезазначений адміністративний позов було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення зазначених судом недоліків адміністративного позову / а.с. 34/.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали суду позивачем у встановлений судом строк подано уточнений позов / а.с. 36,37-39/ та ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2022р. відкрито провадження у адміністративній справі №199/8800/22 (2-а/199/94/22) за позовом ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровської області про визнання протиправною та скасування постанови і справу призначено до судового розгляду / а.с. 42/.

Позивач, посилаючись у уточненому позові / а.с. 37-39/ на те, що вона є громадянкою росії, що підтверджується відповідним паспортом російської федерації, на початку 2021р. вона у встановленому законом порядку приїхала до України, де познайомилася ОСОБА_2 , який є громадянином України, з яким 27.04.2021р. зареєструвала шлюб. Посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_1 зі строком дії до 13.05.2022р. вона отримала 25.05.2021р. при цьому підставою для видачі цієї довідки возз`єднання сім`ї з громадянином України ОСОБА_2 , а 15.06.2021р. вона зареєструвалася за місцем реєстрації свого чоловіка, де по теперішній час вони разом мешкають. На початку травня 2022 р. вона звернулася до відповідача з питання продовження дії тимчасової посвідки, де їй повідомили про те, що продовження дії тимчасової посвідки громадянам росії призупинено, а тому оформлення її не можливе, а у зв`язку із веденням воєнного стану дія посвідки подовжена до врегулювання цього питання на законодавчому рівні. В подальшому вона з чоловіком знову звернулася до відповідача з цього ж питання та 19.10.2022р. посадовою особою відповідача відносно неї було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН 004243 за вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.203 КУпАП та 19.10.2022р. заступником начальника відділу Стаховою О.В. прийнято постанову про накладення на неї адміністративного стягнення в розмірі 1700 грн. Крім цього 19.10.2022р. відповідачем прийнято рішення №28 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким її зобов`язано покинути територію України в термін до 17.11.2022р. Позивач не погоджується з прийнятими відповідачем рішеннями 1910.2022р. про накладення штрафу та примусове повернення, оскільки вона не могла продовжити термін дії тимчасової посвідки через веденням в Україні воєнного стану, крім того, з першого дня початку війни вона у соціальних мережах відверто та публічно засуджує дії країни-агресора, виступає проти війни, засуджує дії російської федерації, а тому її повернення до росії може загрожувати її життю, тому просила суд: - визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН №004236 від 19.10.2022р. про накладення на неї адміністративного стягнення; - визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №28 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 19.10.2022р. винесене відносно неї.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2022р. у справі №199/8800/22 (2-а/199/94/22) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі / а.с. 66-69/.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції від 29.12.2022р. у цій справі подав апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції /а.с. 74-130/

З метою забезпечення розгляду вищезазначеної апеляційної скарги ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.01.2023р. з суду першої інстанції витребувано матеріали справи №199/8800/22 (2-а/199/94/22) / а.с. 132/, які надійшли до Третього апеляційного адміністративного суду 13.01.2023р. / а.с. 134/.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.01.2023р. у справі №199/8800/22 (2-а/199/94/22) апеляційна скарга Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровської області на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2022р. у справі №199/8800/22 (2-а/199/94/22) залишена без руху та заявнику апеляційної скарги надано строк для усунення зазначених судом недоліків адміністративного позову / а.с. 135/

У межах встановленого вищезазначеною ухвалою суду апеляційної інстанції строку відповідачем недоліки апеляційної скарги було усунуто /а.с. 138-173/.

У зв`язку з тим, що суддя Панченко О.М., яка входить до складу колегії суддів, що розглядає справу №199/8800/22 (2-а/199/94/22), станом на 15.02.2023р. перебувала у відпустці, із застосуванням системи автоматизованого розподілу судових справ здійснено повторний автоматизований розподіл справи №199/8800/22 (2-а/199/94/22) та визначено колегію суддів, яка розглядає цю справу у складі: головуючий суддя Коршун А.О., судді Сафронова С.В., Чередниченко В.Є. / а.с. 174,175/.

Ухвалами Третього апеляційного адміністративного суду від 15.02.2023р. у справі №199/8800/22 (2-а/199/94/22) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровської області на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2022р. у справі №199/8800/22 (2-а/199/94/22) /а.с. 176/ та справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 15-00 годин 04.04.2023р./а.с. 177/, про що судом повідомлено учасників справи /а.с.178-182/.

Відповідач, посилаючись у апеляційній скарзі / а.с. 74-95/, на те, що судом першої інстанції під час розгляду цієї справи зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття ним рішення у справі з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права, тому просив суд рішення суду першої інстанції від 15.12.2022р. у цій справі скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вимог адміністративного позову у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні:

- представника відповідача, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд апеляційну скаргу задовольнити рішення суду першої інстанції від 15.12.2022р. у цій справі скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вимог адміністративного позову у повному обсязі;

- представника позивача, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та посилаючись на те, що судом першої інстанції було надана правильна оцінка усім дослідженим судом доказам та прийнято у справі обґрунтоване рішення без порушень норм чинного матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції від 15.12.2023р. у цій справі залишити без змін;

перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали адміністративної справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду цієї справи судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач у цій адміністративній справі, є громадянкою росії / а.с. 27/, і на початку 2021р. вона у встановленому законом порядку приїхала до України, 27.04.2021р. вона уклала шлюб із громадянином України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 / а.с. 7/, а 25.05.2021р. ОСОБА_1 отримано посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_1 зі строком дії до 13.05.2022р. / а.с. 8/, також 15.06.2021р. позивач зареєстрована за місцем реєстрації свого чоловіка АДРЕСА_1 .с. 9/, де вона разом з чоловіком мешкає на теперішній час.

Також під час розгляду цієї справи судом встановлено, що позивач на початку травня 2022р., розуміючи що строк дії посвідки на тимчасове проживання НОМЕР_1 закінчується, звернулась до відповідача з питанням щодо продовження дії тимчасової посвідки та посадові особи відповідача повідомили її про те, що через введення на території України воєнного стану у зв`язку з військовою агресією росії проти України вирішення питання продовження дії тимчасової посвідки громадянам росії призупинено, при цьому необхідно зазначити, що ці обставини не заперечувались представником відповідача під час розгляду справи судом.

У жовтні 2022р. позивач разом з чоловіком ОСОБА_2 звернулись до відповідача з метою вирішення питання продовження строку дії тимчасової посвідчи, але посадові особи відповідача повідомили позивача про те, що вона порушила правила перебування на території України, склали відносно неї протокол про адміністративне правопорушення / а.с. 32/ та 19.10.2022р. відповідачем прийнято постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення серії ПН МДН №004236, якою у зв`язку з тим, що позивач своєчасно не обміняла посвідку на тимчасове проживання, термін дії якої закінчився 13.05.2022р. і після закінчення терміну дії посвідки в семиденний строк не знялась з обліку та не виїхала за межі України, чим порушила п. 67 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018р., що є адміністративним правопорушенням відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 203 КУпАП, та на позивача накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 грн. / а.с. 31/, який позивачем добровільно сплачено, і саме ця постанова відповідача є предметом оскарження у цій справі.

Крім вищезазначеного, відповідачем 19.10.2022р. прийнято рішення №28 про примусове видворення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким ОСОБА_1 зобов`язано покинути територію України у термін до 17.11.2022р. / а.с. 29-30/, і це рішення відповідача також є предметом оскарження у цій справі.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі- Закон) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1ст. 1 цього ж Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 1 ст. 23 Закону передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, а частиною 4 цієї статті Закону передбачено, що рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначено Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012р. (з подальшими змінами, далі - Інструкція).

Пунктом 5 розділу І «Загальні положення» Інструкції визначено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту праві законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Частиною 1 ст. 203 КУпАП передбачено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Водночас, при вирішенні справ про примусове видворення колегія суддів вважає, що суди повинні враховувати положення ст.ст.9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Крім того, при розгляді вказаної категорії справ, необхідно звернути увагу на зобов`язання України за міжнародним правом, зокрема, на положення Конвенції про статус біженців 1951 року та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Конвенція 1951 року є універсальним міжнародним договором спеціального характеру, положення якого (разом із положеннями Протоколу щодо статусу біженця 1967 року) стосуються виключно питань надання статусу біженця та захисту біженців. Конвенція 1950 року є регіональним міжнародним договором загального характеру, що в цілому регулює питання прав і свобод людини. Вона не є спеціальним міжнародним договором щодо статусу біженця. Варто звернути увагу на те, що регіональний характер Конвенції 1950 року стосується лише кола її учасників. Права і свободи, закріплені в положеннях цієї Конвенції, поширюються на всіх осіб, які перебувають під юрисдикцією Договірних Сторін (стаття 1). Крім того, окремі положення Конвенції (закріплені в статтях 2, 3, 4 (п. 1) та 7) мають абсолютний характер, що означає, що жодного відступу від зобов`язань за цими статтями не допускається (стаття 15 Конвенції), крім відступу від статті 2 у випадках смерті внаслідок правомірних воєнних дій. Абсолютний характер положень статті 3 Конвенції 1950 року підтверджується і практикою Європейського суду з прав людини (справа Сааді проти Італії та ін.).

Відповідно до ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що відносини позивача з членом її сім`ї чоловіком ОСОБА_2 , складають «сімейне життя» для цілей застосування ст. 8 Конвенції.

Відтак, роз`єднання позивача, яка на момент розгляду цієї справи судом вагітна /а.с. 62/, з сім`єю стане для неї моральним стражданням та, з огляду на положення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, таке втручання держави у здійснення права позивача на сімейне життя в даному випадку не є необхідним в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Також під час розгляду цієї справи необхідно враховувати те, що позивач у справі під час перебування в Україні не порушувала громадський порядок, після введення на території України воєнного стану у зв`язку з військовою агресією росії проти України ОСОБА_1 публічно засуджувала військову агресію росії / а.с. 12-26/, а також після сплину строку дії посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 (строком дії до 13.05.2022р.) вчиняла неодноразово дії щодо легалізації свого положення в Україні шляхом звернення до компетентних органів міграційної служби України щодо продовження строку перебування Україні, що не відбулось через незалежні від позивача обставини, які пов`язані із введенням воєнного стану в Україні та зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру постановою Кабінету Міністрів України №165 від 28.02.2022р., а також тим, що органи ДМС України не працювали до 01.04.2022р., а до червня 2022р. не приймали іноземців.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанова відповідача про накладення на позивача адміністративного стягнення серії ПН МДН №004236 від 19.10.2022р. та рішення відповідача №28 від 19.10.2022р. про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни прийнято непропорційно, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Окремо колегія суддів зазначає, що 01.11. 2022р. Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» (далі Постанова 1232) і п. 1 цієї постанови встановлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам Російської Федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей:

- розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором;

- у разі звернення громадянина Російської Федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Пунктом другим Постанови № 1232 передбачено, що зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються , зокрема на осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені частинами четвертою, п`ятнадцятою, шістнадцятою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», або інші передбачені цією статтею підстави за умови підтримки їх заяв про оформлення посвідки на тимчасове проживання письмовим клопотанням центрального органу виконавчої влади, до повноваження якого належить сфера діяльності таких осіб.

Так у ч. 15 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» зазначено іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 27.04.2021р. уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_2 / а.с. 7/, що свідчить про те, що вона не позбавлена можливості звернутися до відповідного підрозділу ДМС із заявою на продовження посвідки на тимчасове проживання з урахуванням положень Постанови № 1232.

Отже з огляду на вищенаведені фактичні обставини справи та норми чинного законодавства, які регулюють спірні відносини, що виникли між сторонами у цій справі, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної адміністративної справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, та постановив правильне рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі і зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у справі доказами, тому враховуючи, що під час апеляційного розгляду справи не було встановлено будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б потягли за собою наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, необхідно рішення суду першої інстанції від 29.12.2022р. у цій адміністративній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, оскільки доводи, які викладені у апеляційній скарзі зводяться до переоцінки заявниками апеляційних скарг доказів, які були досліджені судом першої інстанції під час розгляду цієї адміністративної справи і незгоди з висновками суду з оцінки обставин у справі, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2022р. у справі №199/8800/22 (2-а/199/94/22) залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст. 329, 331 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 06.04.2023р.

Головуючий - суддя А.О. Коршун

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.В. Сафронова