Справа № 640/1197/20
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 квітня 2023 року

м. Київ

справа №640/1197/20

адміністративне провадження № К/990/12260/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Соколова В.М., Загороднюка А.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції справу №640/1197/20

за позовом ОСОБА_1 до Сьомої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2022 року, ухвалене колегією суддів у складі головуючого судді Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В.,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування

1. У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Сьомої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач 1, Кадрова комісія), Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач 2), у якій просив суд:

1.1. визнати протиправним та скасувати рішення Сьомої кадрової комісії, утвореної згідно з наказом Генерального прокурора від 26.11.2019 № 302 «Про створення сьомої кадрової комісії», від 19.12.2019 про неуспішне проходження ним атестації;

1.2. визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2154ц про звільнення його з посади заступника начальника першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуваннями кримінальних правопорушень, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ (далі - Закон № 1697-VІІ) з 24.12.2019;

1.3. поновити позивача на посаді заступника начальника першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуваннями кримінальних правопорушень, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України. У разі створення Офісу Генерального прокурора - на аналогічну посаду в Офіс Генерального прокурора та органи прокуратури;

1.4. стягнути з Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, з моменту звільнення з 24.12.2019 до дня поновлення на посаді.

2. Позивач уважає рішення Кадрової комісії протиправним та таким, що порушує його право на працю, оскільки, на переконання останнього, прийняттю цього рішення передували неналежний збір та дослідження матеріалів атестації, що безпосередньо вплинуло на законність та об`єктивність результатів атестації, оскаржуване рішення є невмотивованим, що є самостійною підставою для його скасування. Висновки і мотиви, які покладені Кадровою комісією в основу оскаржуваного рішення відносно майнового стану позивача, у тому числі щодо відповідності майна, яке знаходиться у власності чи користуванні позивача, його законним доходам або доходам близьких осіб, на його думку, є необґрунтованими та протиправними, оскільки були зроблені шляхом перебирання на себе виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК). Наголошує, що будь-якого повідомлення від НАЗК щодо проведення відносно нього моніторингу способу життя в 2019 році, так само, як і будь-які документи або інформація про можливе порушення позивачем вимог Закону України «Про запобігання корупції», йому не надходили.

2.1. Позивач наполягає, що Кадрова комісія, яка проводила атестацію позивача, запроваджену Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі - Закон № 113-ІХ), не є органом, який передбачений пунктом 11 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, а відтак Кадрову комісію не наділено повноваженнями проводити атестацію прокурорів та робити висновки про проходження атестації або неуспішне проходження атестації прокурорами. Члени кадрової комісії не відповідають кваліфікаційним вимогам, встановленим пунктом 3 Порядку роботи кадрових комісій щодо політичної нейтральності, бездоганної репутації, високої професійної та моральної репутації, суспільного авторитету, затвердженим наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 № 233.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

3. Позивач з 12.02.2002 по 16.09.2011 та з 06.05.2014 по 21.12.2019 проходив публічну службу в органах прокуратури на різних посадах, що підтверджено копією трудової книжки (у період з 25.01.2012 по 01.04.2014 позивач працював в ТОВ «Житло-Буд» юристом).

4. Відповідно до наказу Генеральної прокуратури України від 06.08.2019 № 602ц позивач обіймав посаду заступника начальника першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуваннями кримінальних правопорушень, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України.

5. У зв`язку з набранням 25.09.2019 чинності Законом № 113-IX, яким запроваджено реформу прокуратури, обов`язковою умовою якої є атестація, успішне проходження усіх етапів якої є підставою для переведення до Офісу Генерального прокурора, позивач 10.10.2019 на підставі пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» вказаного Закону на ім`я Генерального прокурора подав заяву встановленої форми про переведення його на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.

6. Наказом Генерального прокурора від 26.11.2019 № 302 «Про створення сьомої кадрової комісії» утворено відповідну комісію.

7. Позивачем успішно пройдено два попередні етапи атестації щодо виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та загальних здібностей й навичок.

8. За наслідками проходження позивачем третього етапу атестації (співбесіди) Кадровою комісією на засіданні 19.12.2019 прийнято рішення № 1013 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації, що зафіксовано протоколом засідання комісії.

9. За змістом цього рішення під час співбесіди Кадрова комісія з`ясувала обставини, які свідчать, про невідповідність позивача вимогам професійної етики та доброчесності.

10. Так, Кадрова комісія за матеріалами атестації з`ясувала, що прокурор ОСОБА_1 проживає в новобудові в центральній частині міста Києва, має у власності два парко місця, за 2018 рік задекларував доходу 150000 доларів США, з яких 145000 доларів США це грошові активи, передані ним третім особам на зберігання.

11. Прокурор пояснив комісії наявність вказаних нерухомого майна та готівкових коштів тим, що зазначені активи є результатом підприємницької діяльності його батьків, яку вони ведуть, починаючи з 1990-х років, а також придбані за кошти самого ОСОБА_1 , зароблені ним у 2012-2014 роках, коли його робота не була пов`язана з органами прокуратури та державною службою.

12. Комісія критично оцінила пояснення прокурора щодо джерел походження указаного майна та готівкових грошових коштів, особливо враховуючи той факт, що деякі документи, які підтверджують законність походження цих активів, за словами прокурора, було втрачено. Зокрема, не є переконливими, за розсудом комісії, пояснення прокурора щодо втрати договорів переуступки об`єктів нерухомості у новобудові в центральному районі міста Києва у зв`язку з пожежею в Будинку профспілок під час подій Революції Гідності у 2014 році.

13. Також Кадрова комісія установила, що у 2016 році прокурор ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Toyota Land Cruiser 200, на межі Чернівецької та Івано-Франківської областей був зупинений працівниками поліції за керування транспортним засобом, який знаходився під арештом, про що є відповідне рішення суду. Вказаний автомобіль було вилучено працівниками поліції. За вчинення дисциплінарного проступку ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

14. Прокурор ОСОБА_1 пояснив, що автомобіль Toyota Land Cruiser 200 він на короткий строк взяв у користування у знайомого, не володіючи інформацією про арешт транспортного засобу. Після зупинки працівниками поліції та з`ясування всіх обставин передав відповідальним працівникам автомобіль та повідомив про це свого товариша (власника автомобіля). Позивач додатково зазначив, що на дії працівників поліції не впливав та навіть у графі «місце роботи» зазначив, що тимчасово не працює.

15. Разом з тим, комісія урахувала наявну в матеріалах атестації інформацію, що за цим фактом наказом Генерального прокурора України від 29.07.2016 № 06-дц ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за грубе порушення правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, а саме за управління автомобілем, що перебував у розшуку, надання неправдивих показань співробітникам національної поліції, неправомірний вплив на пов`язаних службових осіб.

16. Також з матеріалів атестації Кадрова комісія установила, що у 2011 році Службою безпеки України проводилася перевірка заяви громадянина щодо отримання ОСОБА_1 неправомірної вигоди за вплив на рішення судді Краснолиманського районного суду Донецької області. Водночас під час співбесіди на запитання двох членів комісії щодо наявності факту у його службовій біографії, які пов`язані з розслідуванням чи перевіркою фактів отримання прокурором неправомірної вигоди чи хабара, прокурор ОСОБА_1 надав негативну відповідь. Факт приховування цих обставин позивач під час співбесіди переконливо пояснити не зміг.

17. Поряд із цим на запитання членів Кадрової комісії щодо наявності значної кількості доручень на транспортні засоби ОСОБА_1 пояснив, що допомагав знайомим, які займаються автомобілями, у їх переобладнанні. Разом з тим, у вказаний період працював в органах прокуратури Кіровоградської області, був включений у склад групи слідчих Генеральної прокуратури України, а допомогу надавав знайомим, які займалися підприємницькою діяльністю в Хмельницькій області.

18. На підставі цього рішення Кадрової комісії Генеральним прокурором прийнято наказ від 21.12.2019 № 2154ц, згідно якого, керуючись статтею 9 Закону № 1697-VІІ, підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, позивача звільнено з посади заступника начальника першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуваннями кримінальних правопорушень, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 24.12.2019 на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

19. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2021 позовна заява ОСОБА_1 задоволена повністю:

19.1. визнане протиправним і скасоване рішення Сьомої кадрової комісії від 19.12.2019 №1013 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ;

19.2. визнаний протиправним та скасований наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2154ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуваннями кримінальних правопорушень, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ з 24.12.2019;

19.3. поновлено позивача в органах прокуратури на посаді, з якої його було звільнено, або на рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора з 24.12.2019;

19.4. стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 5 835 425, 06 грн;

19.5. рішення суду в частині поновлення позивача в органах прокуратури та на посаді, а також в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 187 422,90 грн, допущено до негайного виконання.

20. Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції в частині висновків Комісії про наявність обґрунтованого сумніву у доброчесності позивача щодо законності джерел набуття майна та готівкових коштів виходив з того, що саме НАЗК є уповноваженим органом на здійснення моніторингу, зокрема, способу життя суб`єктів декларування, водночас, таких висновків НАЗК під час розгляду справи суду не надано, як і не надано доказів звернення відповідачів безпосередньо до цього органу з метою підтвердження або спростування сумнівів Кадрової комісії щодо відповідності офіційного доходу близьких родичів позивача вартості їх набутого майна під час роботи ОСОБА_1 в органах прокуратури, або інших державних органах.

20.1. Щодо сумнівів Комісії стосовно відповідності позивача вимогам професійної етики в частині епізоду про керування позивачем автомобілем Toyota Land Cruiser 200, що перебував у розшуку, суд першої інстанції дійшов висновку, що Кадрова комісія установила зазначені обставини необ`єктивно та неповно, що свідчить про неправомірність оскаржуваного висновку, оскільки остання не взяла до уваги наявний в особовій справі позивача наказ Генерального прокурора України від 30.11.2016 № 70-зц, яким внесено зміни до наказу Генерального прокурора України від 17.11.2016 № 66-зц про дострокове зняття дисциплінарного стягнення (догани), накладеного цим наказом.

20.2. У цьому зв`язку, суд першої інстанції підкреслив, що згідно з частиною першою статті 61 Конституцій України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

20.3. Виходячи із змісту частин першої, другої статті 62 Конституцій України, відповідно до яких особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження Комісії в оскаржуваному висновку про непереконливість пояснень позивача щодо приховування від комісії факту перевірки Службою безпеки України заяви громадянина щодо отримання позивачем неправомірної вигоди за вплив на рішення судді Краснолиманського районного суду Донецької області, відбирання у нього пояснень та допиту як свідка, є необґрунтованими та необ`єктивними.

20.4. До такого висновку суд першої інстанції дійшов у зв`язку з тим, що відповідачами не надано суду обвинувального вироку у кримінальній справі, про яку зазначено в оскаржуваному рішенні Комісії. Суд урахував, що обставини, які встановлювала комісія, відбувалися у 2011 році, в той час, як атестація позивача як прокурора - у 2019 році у самому ж рішенні комісії зазначено статус позивача у цій кримінальній справі - свідок, при цьому комісією не заперечувалося, що усі пояснення та свідчення щодо цієї кримінальної справи позивачем в якості свідка надано суду під час розгляду цієї кримінальної справи, своєю чергою доказів притягнення позивача до кримінальної відповідальності уповноваженим на те судом за дачу позивачем, як свідком, завідомо неправдивих показань у вказаній кримінальній справі, відповідачами суду не надано, про такі факти в оскаржуваному рішенні не зазначено.

20.5. Щодо висновків Комісії стосовно непереконливості пояснень позивача в частині наявності значної кількості доручень на транспортні засоби, виданих на ім`я ОСОБА_1 під час перебування останнього на посаді старшого слідчого відділу прокуратури Кіровоградської області, суд першої інстанції, урахувавши наведені у позовній заяві ОСОБА_1 пояснення з приводу вказаної обставини згідно яких ці події відбувалися у 2007 році на прохання родича позивача на безоплатній основі, зазначив, що будь-яких доказів, які б підтверджували обґрунтованість сумнівів Комісії щодо вказаних обставин, зокрема, факту наявності причинно-наслідкового зв`язку здійснення переобладнання автомобілів у 2007 році на підставі довіреностей (коли позивач у органах прокуратури не працював), та роботи останнього в прокуратурі Кіровоградської області (досліджуваний період роботи Комісією не зазначено). Зокрема, відповідачами не спростовано викладені позивачем свідчення у позовній заяві, як і не заперечується проти останніх.

20.6. Суд першої інстанції зауважив, що визначення поняття «доброчесність прокурора» у законодавстві України відсутнє, а тому, критично оцінив висновок Комісії щодо невідповідності позивача вимогам доброчесності, оскільки останній, на думку цього суду, не ґрунтується на положеннях законодавства.

20.7. На переконання суду першої інстанції, оскаржуване рішення кадрової комісії стосовно позивача не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачами не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, достовірність даних, які були взяті кадровою комісією до уваги, а зміст оскаржуваного рішення фактично є констатацією сумніву у доброчесності прокурора, без наведеного обґрунтування такого висновку.

20.8. Суд першої інстанції підкреслив, що передбачена пунктом 6 розділу V Порядку № 221 можливість оскаржити прокурором рішення Комісії покладає на неї обов`язок обґрунтувати рішення про проходження або не проходження атестації прокурором в такий спосіб, щоб рішення містило мотиви та посилання на відповідні докази, на підставі яких таке рішення приймається.

20.9. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про невмотивованість рішення Комісії в цій частині, та визнав його таким, що не відповідає вимогам до такого рішення, встановленим абзацом 3 пункту 12 Порядку №233.

20.10. У підсумку суд першої інстанції зазначив, що оскаржуване позивачем рішення Сьомої кадрової комісії від 19.12.2019 не може вважатися законним та обґрунтованим, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

20.11. Встановивши протиправність рішення Сьомої кадрової комісії від 19.12.2019, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання протиправним та скасування прийнятого на його підставі наказу Генерального прокурора від 21.12.2019 №2154ц, як похідної позовної вимоги.

20.12. Вирішуючи питання ефективного способу захисту прав ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку про поновлення позивача в органах прокуратури на посаді заступника начальника першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуваннями кримінальних правопорушень, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України або на рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора та органах прокуратури України.

20.13. Обраховуючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції із посиланням на рішення Конституційного Суду України за №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), положення пункту 10 Порядку № 100 та постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1155 «Про умови оплати праці прокурорів» зазначив, що ця сума за період з 24.12.2019 по 13.09.2021 становить 5 835 425,06 грн.

21. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2022 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2021 у справі № 640/1197/20 задоволено:

21.1. рішення суду першої інстанції у справі № 640/1197/20 скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Сьомої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі відмовлено.

22. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскаржуване рішення Комісії про неуспішне проходження позивачем атестації містить доволі зрозумілу мотивацію, аналіз послідовності подій, за результатами чого, комісія дійшла висновку про невідповідність позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, із наведенням конкретних фактів службової біографії позивача.

22.1. Так, суд апеляційної інстанції погодився із висновками Комісії щодо наявності у її членів обґрунтованого сумніву у чесності позивача та щирості його пояснень, наданих ним під час співбесіди, оскільки, зокрема, доказів щодо законності отримання ним та членами його родини доходу у розмірі необхідному для придбання нерухомого та рухомого майна останній не надав, а послався на те, що такі документи були знищенні в результаті пожежі в Будинку профспілок під час подій Революції Гідності у 2014 році.

22.2. На переконання суду цієї інстанції, членами комісії обґрунтовано прийнято до уваги для формування об`єктивної та повної характеристики особи позивача обставину притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності відповідно до наказу Генерального прокурора від 29.07.2016 № 06-дц, а саме, те, що ОСОБА_1 під час подій у 2016 році внаслідок затримання його за керування транспортним засобом, що знаходився у розшуку, надав працівникам поліції неправдиві пояснення і впливав на посадових осіб.

22.3. Суд апеляційної інстанції підкреслив, що вказана обставина не могла бути проігнорована під час проведення Комісією співбесіди із позивачем, оскільки це відповідним чином характеризує працівника прокуратури, і всі наявні в біографії прокурора такі події, на думку суду, мають бути проаналізовані членами комісії під час атестації, тому що це прямо відноситься до компетенції комісії.

22.4. Суд апеляційної інстанції також врахував те, що ОСОБА_1 на запитання двох членів комісії щодо наявності факту у його службовій біографії, які пов`язані з розслідуванням чи перевіркою фактів отримання прокурором неправомірної вигоди чи хабара, такий факт заперечував, хоча наявність такого факту підтверджена відповідними доказами та й в подальшому не заперечувалось самим позивачем, а саме проведення працівниками СБУ відносно ОСОБА_1 перевірки отримання неправомірної вигоди. У цьому контексті суд цієї інстанції зазначив, що такий факт нечесності позивача під час співбесіди ще раз підтверджує нещирість останнього, що впливало на оцінку комісії під час співбесіди.

22.5. Поряд із цим, щодо іншої обставини про наявність у позивача значної кількості доручень на транспортні засоби, то суд апеляційної інстанції зауважив, що зі змісту спірного рішення Комісії слідує, що ці факти не були вирішальними при його прийнятті.

22.6. Беручи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції не погодився із висновками суду першої інстанції в частині необґрунтованості та невмотивованості оскаржуваного рішення Комісії, оскільки вищевикладене свідчить про протилежне, а саме що рішення є вмотивованим, містить висновки, здійснені на підставі глибокого аналізу матеріалів атестації, з приведенням конкретних обставин і дослідженням відповідних документів.

22.7. Проте, як зазначив суд апеляційної інстанції, оцінюючі вказані висновки Комісії, суд першої інстанції обмежившись лише констатацією, що ці висновки є недостатньо вмотивованими, а проведення перевірки способу життя особи та його співмірності з її доходами, а також перевірки законності набуття наявного майна, відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 № 1700-VII, належить до компетенції НАЗК, а не Комісії.

22.8. На спростування означеного висновку суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що висновок Комісії в частині не доброчесної поведінки позивача під час співбесіди і надання ним на запитання членів Комісії неправдивих відповідей взагалі не відноситься до питання законності набуття наявного майна, а належить до професійної етики позивача як працівника прокуратури, що й перевірялося Комісією під час співбесіди.

22.9. Суд апеляційної інстанції уважав за необхідне наголосити, що погоджується з висновками Комісії про неуспішне проходження позивачем атестації саме через його поведінку під час співбесіди, а саме надання неправдивих відповідей на питання членів Комісії, неподання Комісії необхідних документів на підтвердження своїх доходів та доходів своєї сім`ї, що вже не могло не вплинути на обґрунтовані сумніви членів Комісії у доброчесності позивача та відповідності його професійній етиці.

22.10. У підсумку суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування рішення Сьомої кадрової комісії від 19.12.2019 та прийнятого на його підставі наказу Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2154ц є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

23. Від ОСОБА_1 до Верховного Суду 20.05.2022 надійшла касаційна скарга, де скаржник просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2022 у справі № 640/1197/20 та залишити в силі рішення Окружного адміністративного суду від 13.09.2021.

23.1. Ця касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

23.2. В обґрунтування підстав касаційного оскарження за вищевказаним пунктом скаржник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 09.11.2021 у справі № 640/476/20, від 27.10.2021 у справі № 340/3563/20, від 07.10.2021 у справі № 640/449/20, від 11.04.2018 у справі № 814/886/17.

23.3. За доводами цієї касаційної скарги стверджується, що суд апеляційної інстанції проігнорував те, що рішення Комісії повинно містити мотиви та посилання на відповідні докази, на підставі яких таке рішення приймається, проте такі докази відсутні.

23.4. Зокрема, як указує скаржник, про необхідність зазначення Комісією обставин, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Порядку № 221 питань, які мають бути дослідженні в рамках атестації прокурора, посилання на докази, на підставі яких ці обставини встановлено, оцінки доводів та аргументів особи, щодо якої застосовується процедура атестації, а також посилання на норми права, якими керувалася Комісія прийнятті стосовно прокурора рішення про неуспішне проходження ним атестації, йшлося у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 640/476/20 та від 27.10.2021 у справі № 340/3563/20. Проте, такі висновки не були враховані судом апеляційної інстанції при вирішенні спірних правовідносин.

23.5. Крім того, скаржник наполягає на необхідності врахування при вирішенні спірних правовідносин висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11.04.2018 у справі № 814/886/17, де зазначено, що здійснення контролю та перевірки декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.

23.6. У цьому аспекті також звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07.10.2021 у справі № 640/449/20, де суд касаційної інстанції погодився із висновками судів попередніх інстанцій, про те, що висновки Комісії про невідповідність позивача вимогам професійної етики в частині користування позивачем дорогими транспортними засобами та відпочинок за кордоном є необґрунтованими, суб`єктивними і такими, що зроблені винятково на підставі припущень та за відсутності будь-яких належних доказів, які б окремо або в сукупності свідчили про порушення позивачем вимог законодавства у сфері запобігання корупції, зокрема щодо відповідності витрат і майна прокурора та членів його сім`ї задекларованим доходам, декларування ним недостовірних відомостей, наявності ознак незаконного збагачення чи необґрунтованості набутих активів.

24. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.06.2022 відкрите касаційне провадження № К/990/12260/22 за вищевказаною касаційною скаргою.

25. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 05.04.2023 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Позиція інших учасників справи

26. Від Офісу Генерального прокурора 06.07.2022 надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, де відповідач 2 просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

26.1. Не погоджуючись із доводами касаційної скарги, Офіс Генерального прокурора зазначає, що обсяг мотивів, які повинна навести у рішенні Кадрова комісія жодними чинними нормативно-правовими актами не визначений, при цьому, на його думку, оскаржуване рішення містить доволі зрозумілу мотивацію, аналіз послідовності подій, після чого, комісія дійшла висновку про невідповідність позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. А тому, уважає доводи касаційної скарги про недостатню вмотивованість рішення Комісії стосовно позивача безпідставними.

26.2. На спростування доводів касаційної скарги цей відповідач указує, що завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його рівня компетентності, відповідність вимогам професійної етики і доброчесності прокурора.

26.3. Із посиланням на приписи пунктів 12, 17 розділу II Закону № 113-IX, пункту 8 розділу І, пунктів 15, 16 розділу IV Порядку № 221, пункту 12 Порядку № 233, Офіс Генерального прокурора зазначає, що саме до повноважень кадрових комісій входить дослідження, обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження, що в свою чергу і повноваженнями кадрових комісій у тому числі в частині надавання оцінки професійній етиці та доброчесності прокурора з урахуванням досліджених матеріалів атестації та наданих ним пояснень.

26.4. Офіс Генерального прокурора підкреслює, що жодна норма Закону "Про запобігання корупції" (далі - Закон № 1700-VII) чи іншого закону не вказує про виключність повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) з перевірки декларацій і не заперечує права інших органів в межах їх компетенції здійснювати такі перевірки. Акцентує увагу, що процедура перевірки доброчесності прокурорів кадровими комісіями у межах атестації та перевірка їх декларацій НАЗК в рамках повної перевірки є різними процесами, які прямо визначені різними законами, мають різний предмет та мету, різні інструменти її досягнення та різні результати.

26.5. На думку Офісу Генерального прокурора суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що висновок Комісії про неуспішне проходження позивачем атестації ґрунтується саме на його поведінки під час співбесіди, а саме надання неправдивих відповідей на питання членів Комісії, неподання Комісії необхідних документів на підтвердження своїх доходів та доходів своєї сім`ї, що викликало обґрунтовані сумніви у членів Комісії стосовно доброчесності позивача та відповідності його професійній етиці.

Позиція Верховного Суду

Джерела права, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

27. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, згідно з частиною другою статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

28. Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.

29. Касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

30. Умовою для перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

31. Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

32. Водночас для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15, від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16, від 13.09.2017 у справі № 923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі № 760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі № 648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц тощо).

33. Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 38-39 постанови від 12.10.2021).

34. Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

35. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

36. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (пункти 96-98 постанови від 12.10.2021).

37. Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

38. В обґрунтування доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України ОСОБА_1 указує, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спірних правовідносин не врахували висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 09.11.2021 у справі № 640/476/20, від 27.10.2021 у справі № 340/3563/20, від 07.10.2021 у справі № 640/449/20, від 11.04.2018 у справі № 814/886/17.

39. Проаналізувавши правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру і юридичної природи правовідносин, з яких виникли спори у перелічених скаржником справах, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень по суті, колегія суддів зазначає таке.

40. Спірні правовідносини у цій справі склалися з приводу (не)правомірності звільнення позивача з посади прокурора у зв`язку з неуспішним проходженням атестації на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ із посиланням на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

41. У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами співбесіди Кадровою комісією ухвалене рішення про неуспішне проходження позивачем атестації на підставі якого прийнято наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2154ц про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади. Змістовний аналіз оскаржуваного рішення кадрової комісії свідчить про те, що причинами для його прийняття стали висновки комісії про невідповідність прокурора вимогам професійної етики та доброчесності.

42. У постановах від 09.11.2021 у справі № 640/476/20, від 27.10.2021 у справі № 340/3563/20 та від 07.10.2021 у справі № 640/449/20 на застосуванні висновків яких до спірних правовідносин наполягає скаржник у касаційній скарзі, Верховний Суд визначив загальні вимоги, яким має відповідати рішення Комісії з урахуванням положень Закону №113-IX та Порядку № 221.

43. Зокрема, як указує скаржник, про необхідність зазначення Комісією обставин, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Порядку № 221 питань, які мають бути дослідженні в рамках атестації прокурора, посилання на докази, на підставі яких ці обставини встановлено, оцінки доводів та аргументів особи, щодо якої застосовується процедура атестації, а також посилання на норми права, якими керувалася Комісія прийнятті стосовно прокурора рішення про неуспішне проходження ним атестації, йшлося у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 640/476/20 та від 27.10.2021 у справі № 340/3563/20. Проте, такі висновки не були враховані судом апеляційної інстанції при вирішенні спірних правовідносин.

44. Скаржник також звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07.10.2021 у справі № 640/449/20, де суд касаційної інстанції погодився із висновками судів попередніх інстанцій, про те, що висновки Комісії про невідповідність позивача вимогам професійної етики в частині користування позивачем дорогими транспортними засобами та відпочинок за кордоном є необґрунтованими, суб`єктивними і такими, що зроблені винятково на підставі припущень та за відсутності будь-яких належних доказів, які б окремо або в сукупності свідчили про порушення позивачем вимог законодавства у сфері запобігання корупції, зокрема щодо відповідності витрат і майна прокурора та членів його сім`ї задекларованим доходам, декларування ним недостовірних відомостей, наявності ознак незаконного збагачення чи необґрунтованості набутих активів.

45. Поряд із цим скаржник наводить лише витяги із означених постанов Верховного Суду без взаємозв`язку із висновками Верховного Суду щодо застосування саме норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, як і не зазначено скаржником конкретної норми (норм) права (із посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні та не наводить висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні.

46. У цьому аспекті також варто зауважити, що результат вирішення у кожній з наведених скаржником справ зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів.

47. Аналіз висновків суду апеляційної інстанції у цій справі та у наведених скаржником рішеннях суду касаційної інстанції свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи. Варто зауважити, що у кожних окремих правовідносинах при застосуванні судом одних й тих самих норм права в залежності від фактичних обставин справи, оцінки судами доказів або відсутності певних доказів, висновки судів можуть бути відмінними від тих, що здійснені судом в цій справи, проте це не свідчить про неправильне застосування норми матеріального права, а вказує на відмінність фактичних обставин та доказової бази.

48. Так, у цій справі суд апеляційної інстанції зазначив, що оскаржуване рішення Комісії про неуспішне проходження позивачем атестації містить доволі зрозумілу мотивацію, аналіз послідовності подій, за результатами чого, комісія дійшла висновку про невідповідність позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, із наведенням конкретних фактів службової біографії позивача.

49. Зокрема, суд апеляційної інстанції уважав за необхідне наголосити, що погоджується з висновками Комісії про неуспішне проходження позивачем атестації саме через його поведінку під час співбесіди, а саме надання неправдивих відповідей на питання членів Комісії, неподання Комісії необхідних документів на підтвердження своїх доходів та доходів своєї сім`ї, що вже не могло не вплинути на обґрунтовані сумніви членів Комісії у доброчесності позивача та відповідності його професійній етиці.

50. Натомість у справах № 640/476/20, № 340/3563/20, № 640/449/20 суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що оскаржувані рішення Кадрової комісії стосовно позивачів у цих справах не відповідають критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачами не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, достовірність даних, які були взяті кадровою комісією до уваги, а зміст оскаржуваних рішень фактично є констатацією сумніву у доброчесності прокурора, без наведеного обґрунтування такого висновку.

51. Отже, висновки Верховного Суду у справах № 640/476/20, № 340/3563/20, № 640/449/20 виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, які сутнісно відрізняються від тих, які маємо у цій справі та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін.

52. Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

53. У аспекті аргументів касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11.04.2018 у справі № 814/886/17 щодо виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції здійснювати контроль та перевірку декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, колегія суддів зауважує, що у цьому зв`язку Верховний Суд сформував правові висновки щодо застосування пункту 15 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ та підпункту 3 пункту 9, пунктів 11 та 13 Порядку № 221, зокрема, у постановах від 14.07.2022 у справі № 640/1083/20, від 30.08.2022 у справі № 420/7408/20 та інш. в частині повноважень Комісії здійснювати в рамках атестації прокурорів моніторинг способу життя прокурора або ж повної перевірки його декларацій з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

54. У цих постановах Верховний Суд підкреслив, що визначена чинним законодавством атестація не передбачає проведення повної перевірки декларанта на запити прокурора чи кадрових комісій. Моніторинг способу життя суб`єкта декларування передбачає лише вибіркову перевірку та на підставі повідомлень фізичних чи юридичних осіб, а також із засобів масової інформації та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування, задекларованим ним майну і доходам.

55. Так, встановлений Законом України "Про запобігання корупції" порядок перевірки декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та передбачена Законом №113-ІХ процедура атестації з проведенням співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є двома різними, окремими, законодавчо врегульованими процедурами, які мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одна одній.

56. Тому, наявність у НАЗК виключних повноважень на здійснення повної перевірки декларацій, яка полягає, зокрема, у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення суб`єкта декларування не обмежує кадрові комісії у здійсненні ними перевірок відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності відповідно до положень Закону №113-ІХ.

57. Ураховуючи сформовану Верховним Судом у наведених вище постановах позицію, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо виключних повноважень НАЗК на здійснення повної перевірки декларацій, є неприйнятними та необґрунтованими з огляду й на передбачену в підпункті 3 пункту 9 розділ ІV Порядку №221 процедуру перевірки дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності в частині відповідності витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам.

58. Помилковим є посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.04.2018 у справі № 814/886/17 з огляду й на те, що спірні правовідносини у цій справі не урегульовані приписами Закону №113-ІХ та Порядку № 221.

59. Підсумовуючи колегія суддів зазначає, що висновки суду апеляційної інстанції у цій частині відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 14.07.2022 у справі № 640/1083/20, від 30.08.2022 у справі № 420/7408/20 та не суперечать висновкам, викладеним у постанові від 11.04.2018 у справі № 814/886/17.

60. Тож, дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності з урахуванням обставин кожної зазначеної справи, колегія суддів дійшла висновку про помилковість доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник, стосуються правовідносин, які не є подібними.

61. Водночас решта доводів касаційної скарги стосуються питань, пов`язаних із встановленням фактичних обставин справи та оцінкою (дослідженням) доказів у ній, вже, відповідно, встановлених та досліджених судами першої та апеляційної інстанцій; поряд із цим відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

62. З урахуванням наведеного Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

63. За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

64. Зважаючи на викладене та з огляду на приписи пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, касаційне провадження належить закрити.

65. Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

66. З огляду на результат касаційного розгляду у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 339, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження №К/990/12260/22 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2022 року у справі № 640/1197/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько

В.М. Соколов

А.Г.Загороднюк

Судді Верховного Суду