Справа № 160/15971/22
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 березня 2023 року м. Дніпросправа № 160/15971/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Державної установи "Криворізька виправна колонія(№80)

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 року (головуючий суддя Захарчук-Борисенко Н.В.)

в адміністративній справі №160/15971/22 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Державної установи "Криворізька виправна колонія (№80) про визнання протиправним наказу, бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 13.10.2022 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача Державної установи "Криворізька виправна колонія(№80), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» від 07.04.2022 року №47/ОС-22 в частині припинення виплати середнього заробітку ОСОБА_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України середнього заробітку (грошового забезпечення) з 01.04.2022 року по 18.07.2022 року включно;

- зобов`язати Державну установу «Криворізька виправна колонія (№80)» нарахувати на виплатити ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середній заробіток (грошове забезпечення) та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари й тарифи на послуги, - з 01.04.2022 року по 18.07.2022 року.

Також просив допустити до негайного виконання у межах стягнення суми за один місяць.

Позов обґрунтований тим, що у зв`язку з призовом на військову службу 18.03.2022 року, позивача увільнено від виконання обов`язків майора внутрішньої служби, начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи на особливий період зі збереженням місця роботи та посади, та виплатою середньомісячного грошового забезпечення (заробітку). Проте, відповідно до витягу із Наказу Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» від 07.04.2022 року №47/ОС-22, у зв`язку з призовом на військову службу, увільнено від виконання вищезазначених обов`язків без збереження грошового забезпечення на період військової служби.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувати наказ Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» від 07.04.2022 року №47/ОС-22 в частині припинення виплати середнього заробітку ОСОБА_1 .

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України середнього заробітку (грошового забезпечення) з 01.04.2022 року по 18.07.2022 року включно.

Зобов`язано Державну установу «Криворізька виправна колонія (№80)» нарахувати на виплатити ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середній заробіток (грошове забезпечення) з 01.04.2022 року по 18.07.2022 року.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідачем не доведено правомірності своїх дій при винесені наказу Державною установою Криворізька виправна колонія (№80) від 07.04.2022 року №47/ос-22 в частині припинення виплати середнього заробітку по 18.07.2022 року включно. Дії відповідача щодо припинення виплати середнього заробітку позивачу є протиправними саме до 18.07.2022 року включно. Оскільки, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022 року, внесено зміни у частині 3 статті 119: слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінити словами "зберігаються місце роботи і посада". Відтак, саме з 19.07.2022 року середній заробіток (грошове забезпечення) за позивачем не зберігається.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати (грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари й тарифи на послуги, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зазначеної вимоги, оскільки фактично дана вимога є передчасною та не може бути задоволена судом.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції (в частині задоволених вимог), відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що 05.10.2021 року набрав чинності Наказ Міністерства юстиції України від 13.09.2021 року №3226/5 «Про затвердження Змін до Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового та начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України». Відповідно до вказаних змін, розділ І Порядку №925 доповнено новим пунктом 29 наступного змісту: «За особами рядового і начальницького складу, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення грошове забезпечення не зберігається». Зауважує, що норми трудового законодавства не розповсюджуються на осіб рядового та начальницького складу.

В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що у відповідності до витягу з Наказу ДУ «Криворізька виправна колонія (№80)» №125 ОС-19 від 06.08.2019 року ОСОБА_1 призначено начальником відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)», з посадовим окладом по 22 тарифному розряду 4790,00 грн на місяць.

Згідно з Довідкою військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 21.03.2022 року по теперішній час.

Відповідно до витягу з Наказу ДУ «Криворізька виправна колонія (№80)» №47/ОС-22 від 07.04.2022 року, у зв`язку з призовом на військову службу, 18.03.2022 року, до Збройних Сил України увільнено від виконання обов`язків майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-258079), начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи, на особливий період зі збереженням місця роботи та посади, без збереження грошового забезпечення.

Разом з тим, відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 , останньому нараховувалась заробітна плата з січня 2022 року по березень 2022 року включно.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (№2232-XII) встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Слід зазначити, що Глава VII Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (№2232-XII) врегульовує особливості призову під час мобілізації.

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною 1 статті 51, частиною 5 статті 53, частиною 3 статті 57, частиною 5 статті 61 Закону України "Про освіту".

Крім того, слід зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX внесено зміни у частину 3 статті 119: слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінити словами "зберігаються місце роботи і посада".

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» прийнятий Верховною Радою України 01.07.2022 року, набрав чинності 19.07.2022 року, отже, саме з 19.07.2022 року ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє в наступній редакції:

за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відтак, за громадянами, призваними на військову службу, саме з 19.07.2022 року зберігаються їх місце роботи та посада.

При цьому, по 18.07.2022 року включно за позивачем, у відповідності до вимог ч.3 ст.119 КЗпП України, якою визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", зберігається не лише місце роботи та посада, а й середні й заробіток.

Водночас, відповідач вважає, що позивач не може користуватись гарантіями, передбаченими ч. 3 та 4 ст. 119 КЗпП України, оскільки щодо нього діють норми Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України".

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України" від 01.03.2014 року, яке введене в дію Указом Президента України №189/2014 від 02.03.2014 року, констатовано виникнення ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. З моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 року №303/2014 "Про часткову мобілізацію" в Україні діяв особливий період, відтак Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.08.2020 року у справі № 813/402/17 зазначила, що "відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 року №1932-XII особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Вирішуючи питання щодо часових меж дії особливого періоду в розумінні Закону №3543-XII, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом наведених визначень, навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Такої ж позиції дотримувалось й Міністерство оборони України, яке у листі від 01.10.2015 року №322/2/8417 зазначило, що особливий період в Україні настав з 17.03.2014 року на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 "Про часткову мобілізацію" та триває дотепер, а його скасування буде здійснене окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації обстановки на Сході України." Рішення про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президентом України не приймались.

Таким чином, за всіма працівниками, призваними на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, і компенсується з бюджету середній заробіток на підприємстві ( в установі/організації), де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 року включно, тобто до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року, який набрав чинності 19.07.2022 року

Враховуючи те, що позивач призваний на військову службу у Збройні Сили України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і він, як військовослужбовець, несе службу під час дії в державі особливого періоду, на нього поширюються гарантії, встановлені статтею 119 КЗпП України, в редакції від 16.07.2022 року щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку по 18.07.2022 року включно, та в редакції від 19.07.2022 року щодо збереження місця роботи і посада.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.10.2020 року в справі №120/1630/19-а.

Означена правова позиція кореспондується позицією Верховного Суду, що викладена в постанові Верховного Суду від 01.06.2022 року у справі №818/2200/18 (адміністративне провадження № К/9901/11701/19) в тексті якої зазначено наступне:

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (№2232-XII) захист Вітчизни, незалежності територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (№2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За правилами частини 2 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (№2232-XII) проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Види військової служби перелічені у частині 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (№2232-XII), до яких віднесено:

строкову військову службу;

військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період;

військову службу за контрактом осіб рядового складу;

військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

військову службу (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військову службу за контрактом осіб офіцерського складу; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

В силу частини 1 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (№2232-XII) призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

При цьому, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною 5 статті 61 Закону України «Про освіту» (ч.2 ст.39 ЗУ №2232-XII).

При цьому, згідно частини 3 статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На думку колегії суддів апеляційної інстанції аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що за громадянами України, призваними на строкову військову службу під час дії особливого періоду зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову саме по 18.07.2022 року включно.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналіз матеріалів справи та вищезазначених норм дають підстави для висновку, шо позивачем доведені обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

При цьому, відповідачем не доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог, не доведено правомірність дій/рішень відповідача як суб`єкта владних повноважень.

Отже, відповідачем не доведено правомірності своїх дій при винесені наказу від 07.04.2022 року №47/ос-22 в частині припинення виплати середнього заробітку по 18.07.2022 року включно.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в цій частині позов підлягає задоволенню.

Водночас, обґрунтованим є висновок суду перової інстанції, що дії відповідача щодо припинення виплати середнього заробітку позивачу є протиправними саме до 18.07.2022 року включно, оскільки, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022 року, внесено зміни у частині 3 статті 119: слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінити словами "зберігаються місце роботи і посада".

Відтак, саме з 19.07.2022 року середній заробіток (грошове забезпечення) за позивачем не зберігається.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Як наслідок, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не оскаржувалось, тому в цій частині апеляційний перегляд не здійснювався.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Виходячи з результатів апеляційного перегляду не підлягають розподілу судові витрати у справі.

Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи "Криворізька виправна колонія(№80) - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 23.03.2023 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова