Справа № 520/849/22
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2023 р. Справа № 520/849/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Сагайдак В.В.) від 03.06.2022 по справі № 520/849/22

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив:

визнати протиправною відмову Міністерства оборони України, якою відмовлено ОСОБА_1 в отриманні безоплатної первинної правової допомоги з правових питань;

визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у ненаданні ОСОБА_1 безоплатної первинної правової допомоги з правових питань порушених у заяві про падання безоплатної первинної правової допомоги датованої 06.11.2021р.;

зобов`язати Міністерство оборони України надати ОСОБА_1 безоплатну первинну правову допомогу з правових питань порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги датованої 06.11.2021р. відповідно до вимог ЗУ «Про безоплатну правову допомогу».

зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до ст. 382 КАС України подати у 15 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач звернувся з заявою до Міністерства оборони України про надання безоплатної первинної правової допомоги, в якій просив про надання безоплатної первинної правової допомоги. В задоволенні заяви про надання первинної правової допомоги відповідачем було відмовлено без належних правових підстав.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2022 по справі № 520/849/22 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Міністерства оборони України, якою відмовлено ОСОБА_1 в отриманні безоплатної первинної правової допомоги з правових питань.

Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 06.11.2021р. про надання безоплатної первинної правової допомоги у порядку, визначеному Законом України «Про безоплатну правову допомогу», з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2023 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2022 по справі № 520/849/22 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до Міністерства оборони України з заявою про надання безоплатної первинної правової допомоги.

Листом Міністерство оборони України надало відповідь, в якій повідомило, що порушені в зверненні позивача питання можуть бути предметом судового розгляду адміністративної справи у порядку позовного провадження, де представництво інтересів позивача здійснюється адвокатом, Міністерство оборони України та його органи є стороною по справі. Відповідач зазначив, що підстави для надання безоплатної первинної правової допомоги відсутні.

Представник позивача, вважаючи, що відповідачем порушено право позивача на отримання безоплатної правової допомоги, звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач є суб`єктом надання безоплатної первинної правової допомоги, є належним суб`єктом розгляду звернення позивача в цій справі, а тому відповідачем було неправомірно відмовлено у наданні первинної правової допомоги з посиланням на ст. 16 КАС України.

Колегія суддів не погоджується із загальними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги визначені Законом України "Про безоплатну правову допомогу" від 02.06.2011 № 3460-VI (далі по тексту Закон № 3460-VI).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3460-VI у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються у такому значенні: безоплатна правова допомога правова допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел; правова допомога - надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення.

Статтею 3 Закону № 3460-VI встановлено, що право на безоплатну правову допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст. 6-1 Закону № 3460-VI до системи надання безоплатної правової допомоги належать: 1) Координаційний центр з надання правової допомоги; 2) суб`єкти надання безоплатної первинної правової допомоги; 3) суб`єкти надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Відповідно до ст. 7 Закону № 3460-VI безоплатна первинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає в інформуванні особи про її права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Безоплатна первинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) надання правової інформації; 2) надання консультацій і роз`яснень з правових питань; 3) складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); 3-1) надання консультацій, роз`яснень та підготовка проектів договорів користування земельними ділянками (оренда, суборенда, земельний сервітут, емфітевзис, суперфіцій) для сільського населення - власників земельних ділянок; 4) надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Частиною 1 ст. 8 Закону № 3460-VI встановлено, що право на безоплатну первинну правову допомогу згідно з Конституцією України та цим Законом мають усі особи, які перебувають під юрисдикцією України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 3460-VI суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги в Україні є: 1) органи виконавчої влади; 2) органи місцевого самоврядування; 3) фізичні та юридичні особи приватного права; 4) спеціалізовані установи; 5) центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Порядок розгляду звернень про надання безоплатної первинної правової допомоги визначений статтею 10 Закону № 3460-VI, згідно з частиною першою якої звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, надсилаються або подаються особами, які досягли повноліття, безпосередньо до центральних та місцевих органів виконавчої влади, територіальних органів центральних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування у разі письмового звернення осіб про надання будь-якого з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, з питань, що віднесені до їх повноважень, зобов`язані надати такі послуги протягом 30 календарних днів з дня надходження звернення (ч. 4 ст. 10 Закону № 3460-VI).

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону № 3460-VI, якщо у зверненні особи міститься лише прохання про надання відповідної правової інформації, така правова допомога надається не пізніше п`ятнадцятиденного терміну з дня отримання звернення.

Згідно з ч. 7 ст. 10 Закону № 3460-VI, якщо питання, порушені у зверненні, не належать до компетенції органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до якого надійшло звернення особи, такий орган протягом п`яти календарних днів повинен надіслати це звернення до відповідного органу та повідомити про це особу, яка подала звернення.

Частинами 8-9 вищевказаної статті також передбачено, що якщо під час розгляду звернення про надання безоплатної первинної правової допомоги встановлено, що особа потребує надання безоплатної вторинної правової допомоги, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, який розглядає звернення, зобов`язаний роз`яснити особі або її законному представникові порядок подання звернення про надання безоплатної вторинної правової допомоги. Звернення, що не стосуються надання первинної правової допомоги, розглядаються в порядку, встановленому законодавством про звернення громадян.

Аналіз наведених норм Закону України "Про безоплатну правову допомогу" дає підстави дійти висновку про те, що мета безоплатної первинної правової допомоги полягає в інформуванні особи про її індивідуальні права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною 2 статті 7 вказаного Закону, має бути пов`язано із забезпеченням реалізації індивідуально виражених прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення.

Діючим законодавством встановлено обов`язок суб`єкта надання безоплатної первинної правової допомоги в Україні надати відповідь на звернення про надання безоплатної первинної правової допомоги у встановлений Законом строк, а саме: з питань, що віднесені до їх повноважень, зобов`язані надати такі послуги протягом 30 календарних днів з дня надходження звернення та/або якщо питання, порушені у зверненні, не належать до компетенції органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до якого надійшло звернення особи, такий орган протягом п`яти календарних днів повинен надіслати це звернення до відповідного органу та повідомити про це особу, яка подала звернення.

Аналізуючи вказані норми права, колегія суддів дійшла висновку, що для розгляду звернення позивача про надання первинної правової допомоги необхідно встановити, чи належить відповідач до суб`єктів надання правової допомоги, зокрема до органів виконавчої влади.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.15 Закону України «Про національну безпеку України» Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

До повноважень Міністерства оборони України належать організація в силах оборони заходів оборонного планування, визначення засад воєнної, військової кадрової та військово-технічної політики у сфері оборони, здійснення в установленому порядку координації діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування щодо підготовки держави до оборони.

Положення про Міністерство оборони України затверджується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України та Державна спеціальна служба транспорту.

Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 671 (далі Положення № 671), визначено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба. Міноборони є уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі державної авіації.

Згідно з п. 3 Положення № 671 основними завданнями Міноборони є: 1) забезпечення формування та реалізація державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період щодо: організації в силах оборони заходів оборонного планування; визначення засад воєнної, військової кадрової та військово-технічної політики у сфері оборони; 2) здійснення військово-політичного та адміністративного керівництва Збройними Силами; 3) здійснення в установленому порядку координації діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування щодо підготовки держави до оборони; 4) забезпечення в межах повноважень, передбачених законом, реалізації державної політики з оборонних питань, що пов`язані з використанням повітряного простору України та захистом суверенітету держави; 5) координація діяльності Держспецтрансслужби для забезпечення стійкого функціонування транспорту в мирний час та в особливий період.

В свою чергу, п. 4 Положення № 671 визначає вичерпний перелік завдань Міноборони (за переліком 119 підпунктів).

Крім того, на офіційному вебсайті Міністрества оборони України розміщена інформація, про те, що Міністерство оборони України як суб`єкт надання безоплатної первинної правової допомоги, в межах своєї компетенції, надає такі види правових послуг: надання правової інформації; надання консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Судовим розглядом встановлено, що в заяві від 06.11.2021 року про надання безоплатної первинної правової допомоги позивач саме у порядку п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» просив надати інформацію, яка, на його думку, являється правовою. До заяви додав копію посвідчення особи з інвалідністю.

Суд встановив, що позивач в своїй заяві, зокрема, сформував питання стосовно того, до якої відповідальності позивач би притягувався, проходячи дійсну військову службу в Демократичній Республіці Афганістан, отримавши поранення, контузію або травму у 1987 році у випадку, якщо поранення та контузія є наслідком: вчинення позивачем (військовослужбовцем) дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного заподіяння собі (військовослужбовцем) тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства. По кожному випадку просив конкретно зазначити кваліфікацію (або можливі кваліфікації злочинів та правопорушень).

Відповідач листом № 298/2/3349 від 23.11.2021 року повідомив позивача про те, що підстави для надання безоплатної правової допомоги на даний час відсутні, а поставлені питання можуть бути предметом судового розгляду, де представництво позивача здійснюється адвокатом, а Міністерство оборони та його територіальні органи є стороною у справі. Вказав, що діючим законодавством не передбачено право учасника справи отримувати безоплатну правову допомогу від іншого учасника справи.

Тобто, відповідач своїм листом фактично відмовив позивачу у наданні безоплатної правової допомоги.

Дослідивши зміст поданої позивачем заяви, суд дійшов до висновку, що позивач не вимагав надання визначених Законом України «Про безоплатну правову допомогу» правових послуг, а предметом звернення є можливі події, які могли б статися з позивачем в минулому на території іншої держави, а саме : «...до якої відповідальності я би притягувався, проходячи дійсну військову службу в Демократичній Республіці Афганістан...у 1987 році..».

Таким чином, заява позивача про надання первинної правничої допомоги має гіпотетичний характер, оскільки з неї неможливо встановити жодних обставин отримання позивачем поранень, саме під час проходження ним служби у радянській армії, крім можливого року його отримання. Заявником не деталізуються обставини вчинення військовослужбовцем злочинів (правопорушень), зокрема про те, вчинені останні при виконанні службових обов`язків чи в позаслужбовий час, на території військової частини, чи за її територією, при виконанні бойового завдання чи за межами бойової обстановки, групою осіб або одноособово та інші, що, крім іншого, об`єктивно унеможливлює визначення кваліфікації того чи іншого правопорушення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач правомірно надав загальну відповідь про те, що військовослужбовці радянської армії під час проходження ними військової служби залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несли відповідальність згідно із законом, зокрема такі, як дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну.

Крім того, як зазначалось, за п.3 ч.1 ст.1 Закону №3460-VI правова допомога - надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення.

У постанові Верховного Суду України від 23.06.2021 року у справі №420/2752/20 зазначено, що мета безоплатної первинної правової допомоги полягає в інформуванні особи про її індивідуальні права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань. Звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», має бути пов`язано із забезпеченням реалізації індивідуально виражених прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення (пункт19 Постанови).

Втім, зі змісту заяви позивача вбачається, що в дійсності остання не стосується інформування позивача про його права та свободи, порядок їх реалізації, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення, а стосується виключно надання інформації щодо теоретичної кваліфікації злочинів (правопорушень), гіпотетично вчинених військовослужбовцем при тих чи інших обставинах за законодавством колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік.

З огляду на вищевикладене та зміст заяви позивача про надання правової допомоги зі зверненням про отримання інформації, колегія суддів дійшла висновку про те, що уповноваженими особами відповідача надана відповідь позивачу в межах поставленого питання, та вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача.

Протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що метою звернення позивача з заявою про надання безоплатної первинної правової допомоги є з`ясування правового питання, чи мають (мали) ознаки протиправності отримання поранення внаслідок вчинення військовослужбовцем у 1987 році дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного заподіяння собі (військовослужбовцем) у 1987 році тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вже зазначалося раніше, із заяви позивача про надання первинної правничої допомоги неможливо встановити жодних обставин отримання позивачем поранень саме під час проходження ним служби у радянській армії, заявником не деталізуються обставини вчинення військовослужбовцем можливих злочинів (правопорушень), що об`єктивно унеможливлює визначення кваліфікації того чи іншого правопорушення, тому відповідачем надана відповідь позивачу в межах поставленого питання.

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені сторонами по справі, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Оскільки під час розгляду даної справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то у суду відсутні підстави для задоволення клопотання позивача, заявленого відповідно до ч.1 ст.382 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст. 9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із прийняттям нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 139 КАС України відсутні.

З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2022 по справі № 520/849/22 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло