Справа № 140/318/21
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2023-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2023 року ЛуцькСправа № 140/318/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Каленюк Ж.В.,

за участю секретаря судового засідання Щерблюк Ю.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Савчук Г.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся із позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправним на скасування висновку, затвердженого наказом від 07 грудня 2020 року №2874/К «Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у 2020 році», в частині застосування до начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Троця М.А. негативної оцінки та наказу від 10 грудня 2020 року №2895/К «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 січня 2023 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року скасовано. У справі ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано висновок, затверджений наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 07 грудня 2020 року №2874/К «Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у 2020 році» у частині застосування до начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) ОСОБА_1 негативної оцінки; визнано протиправним та скасовано наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 10 грудня 2020 року №2895/К «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), а справу у частині позовних вимог про стягнення із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлено на новий судовий розгляд до Волинського окружного адміністративного суду (а.с.110-132 том 3).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2023 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправними та скасування висновку в частині та наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу прийнято до провадження новим складом суду (а.с.137 том 3).

У додаткових письмових поясненнях по суті позовних вимог (в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) позивач, покликаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16, зазначив, що відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу та законом не передбачено будь-яких підстав для його розміру за будь-яких обставин. У зв`язку із поновленням його Верховним Судом на посаді, з якої було незаконно звільнено, час вимушеного прогулу становить з 11 грудня 2020 року по день постановлення судового рішення (26 січня 2023 року). Позивач не погоджується із розрахунком відповідачем середньоденної заробітної плати у наданій судом довідці й вважає, що відомості такої довідки не відповідають довідці Пенсійного фонду України (форма ОК-7 від 27 лютого 2023 року та форма ОК-5 від 28 лютого 2023 року). За розрахунком позивача середньоденна заробітна плата, розрахована за два останні місяці перед звільненням (за жовтень-листопад 2020 року), становить 1719,61 грн (а.с.166 том 3).

У додаткових письмових поясненнях щодо цієї частини позовних вимог (у відзиві) відповідач просив відмовити у її задоволенні. Також зазначив, що відповідно до наявної у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації ОСОБА_1 є керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Любомль-ринок». Поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) є несумісним із зайняттям посади керівника зазначеного товариства відповідно до статті 25 Закону України «Про запобігання корупції». Разом з тим усі види доходу за іншим місцем роботи мають бути виключені із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.143-145 том 3).

Ухвалою суду від 23 березня 2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.179 том 3).

У судовому засіданні позивач (його представник Нестерук Р.В.) позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу просив задовольнити; представник відповідача Савчук Г.Р. просила у задоволенні позову відмовити, врахувавши аргументи, наведені у письмових поясненнях (відзиві) щодо зазначеної частини вимог позову.

Суд, заслухавши вступне слово сторін (їх представників), дослідивши письмові докази у справі, встановив такі обставини.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 січня 2023 року у цій справі (пункти 40-42) встановлено, що наказом відповідача від 27 грудня 2019 року №237/К ОСОБА_1 призначений на посаду начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

За наслідками проведеного оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), які займають посади державної служби категорії «Б» або «В», у 2020 році складений висновок, згідно з яким ОСОБА_1 отримав негативну оцінку службової діяльності у 2020 році. Цей висновок затверджений наказом в.о. начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 07 грудня 2020 року №2874/К.

Наказом в.о. начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 10 грудня 2020 року №2895/К ОСОБА_1 з 11 грудня 2020 року звільнено з посади начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у зв`язку з отриманням негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності (пункт 3 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»).

Зазначеною постановою Верховного Суду від 26 січня 2023 року визнано протиправним та скасовано висновок, затверджений наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 07 грудня 2020 року №2874/К «Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у 2020 році», у частині застосування до начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) ОСОБА_1 негативної оцінки. Також визнано протиправним та скасовано наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 10 грудня 2020 року №2895/К «Про звільнення ОСОБА_1 » та позивача поновлено на посаді начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (а.с.110-132 том 3).

Вирішуючи спір у частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд керується такими нормативно-правовими актами.

За загальним правилом в питаннях регулювання публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частиною другою статті 235 КЗпП України установлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року у справі №320/2374/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16 вказала, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Таке ж правозастосування знайшло відображення, зокрема, і у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 січня 2023 року у справі №160/336/20, від 11 серпня 2021 року у справі №821/549/17, які також стосуються спорів про незаконне звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відносинах публічної служби.

Таким чином, відповідно до державних гарантій за увесь час працівник, права якого були порушені роботодавцем, має безумовне право на отримання заробітної плати.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16, відступу від яких не було на час розгляду цієї справи, суд при вирішенні спору відхиляє доводи відповідача про необхідність зменшення ОСОБА_1 розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із отриманням ним заробітної плати у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Любомль-ринок».

На аргументи відповідача у відзиві про те, що поновлення позивача на посаді є несумісним із зайняттям посади у зазначеному товаристві відповідно до положень Закону України «Про запобігання корупції», суд зазначає, що питання поновлення позивача на посаді вирішено Верховним Судом, постанова якого не містить будь-яких застережень. Суд повторює, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є державною гарантією та мірою справедливого відшкодування працівнику коштів, які він був позбавлений отримати у зв`язку із незаконним звільненням. Під час вимушеного прогулу позивач не виконував трудові функції на посаді державного службовця, тому питання несумісності зайняття посади, про яке стверджує відповідач, не має до спірних відносин ніякого відношення, а пошук позивачем законних джерел доходів у період вимушеного прогулу зумовлене природніми потребами.

Тому сума стягнення середнього заробітку за час за вимушеного прогулу не повинна зменшуватись позивачу на суму коштів, отриманих у період його працевлаштування у серпні 2022 року. Також суд зауважує, що вини позивача у розгляді справи протягом тривалого періоду часу немає, доказів вчинення ним дій, спрямованих на затягування розгляду справи, матеріали справи не містять.

Визначаючи час вимушеного прогулу, суд враховує, що згідно з пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110), днем звільнення вважається останній день роботи.

Оскільки позивача відповідно до наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 10 грудня 2020 року №2895/К (а.с.98 том 1) з 11 грудня 2020 року звільнено з посади начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), то 11 грудня 2020 року є останнім робочим днем.

Позивач поновлений на посаді постановою Верховного Суду від 26 січня 2023 року.

За приписами частини першої статті 359 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

За змістом частин п`ятої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Отже, період вимушеного прогулу позивача - з 12 грудня 2020 року (наступний день після звільнення, враховуючи, що день звільнення є останнім робочим днем) по 26 січня 2023 року (день ухвалення Верховним Судом постанови, якою позивач поновлений на посаді) або 538 робочих днів (13 робочих днів у 2020 році, 250 - у 2021 році, 257 у 2022 році, 18 - у 2023 році). При цьому судом враховано норми тривалості робочого часу у 2020, 2021 роках (додатки до листа Міністерства соціальної політики України від 29 липня 2019 року №1133/0/206-19, до листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12 серпня 2020 року №3501-06/219), а також норми тривалості робочого часу у 2022 2023 роках з урахуванням положень частини шостої статті 6 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (набрав чинності 24 березня 2022 року), якою визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються, серед іншого, норми статті 73 КЗпП України, якою, у свою чергу, визначені святкові і неробочі дні.

Як встановлено частиною першою статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Згідно з підпунктом «з» пункту 1 розділу І Порядку №100 він підлягає застосуванню для розрахунку середньої заробітної плати і у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до абзаців першого, третього, четвертого пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За правилами пункту 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За приписами пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до наданого відповідачем на вимогу суду розрахунку заробітної плати ОСОБА_1 за два місяці перед звільненням (за жовтень 2020 року відпрацьовано 14 днів, за листопад 8 днів) середньоденна заробітна плата позивача становить 645,91 грн (8466,66 грн + 4838,09 грн + 905,32 грн: 22 робочі дні), а середньомісячна 13564,15 грн (а.с.184 том 3). Як слідує із додаткових письмових пояснень відповідача (а.с.188-189 том 3), для розрахунку середньої заробітної плати враховано такі складові (відповідно до відпрацьованого часу): посадовий оклад; надбавку за ранг; надбавку за вислугу років; надбавку за інтенсивність праці; премію (у середньому розмірі до відпрацьованого часу). Для підтвердження нарахованих сум на вимогу суду надано розрахункові листи позивача за жовтень грудень 2020 року (у грудні мало місце коригування нарахованих та виплачених сум у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю позивача) (а.с.185, 190 том 3).

На доводи позивача про невідповідність зазначених сум відомостям реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідки ОК-5 та ОК-7), суд зазначає, що зазначені відомості містять загальні суми нарахованого доходу, у тому числі за період відпустки, одноразових виплат, винагороди державного виконавця.

Однак згідно з пунктом 4 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); винагороди державним виконавцям (підпункти «б», «н» абзацу першого пункту 4). При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 347499,58 грн (645,91 грн х 538 днів).

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

З наведеного слідує, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються з нарахованих сум заробітної плати без віднімання сум податків та зборів.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 15 лютого 2019 року у справі №826/6583/14, у якій також вказано, що податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Отже, на користь позивача належить стягнути 347499,58 грн, з яких відповідач відрахує загальнообов`язкові податки та збори.

Таким чином, позов в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню.

Пунктом 2 частини першої статті 371 КАС України установлено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

З урахуванням наведених положень рішення суду у межах суми стягнення за один місяць, що становить 13564,15 грн, підлягає негайному виконанню.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 371 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (79000, місто Львів, площа М. Шашкевича, будинок 1, ідентифікаційний код юридичної особи 43317547) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Стягнути із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 347499,58 грн (триста сорок сім тисяч чотириста дев`яносто дев`ять грн 58 коп.) з відрахуванням податків і зборів.

Рішення суду в частині стягнення із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 13564,15 грн (тринадцять тисяч п`ятсот шістдесят чотири грн 15 коп.) з відрахуванням податків і зборів підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк

Повний текст рішення виготовлено 10 квітня 2023 року