Справа № 280/808/23
Суддя: Прудивус Олег Васильович
Дата ухвалення: 2023-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

07 квітня 2023 року Справа № 280/808/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прудивуса О.В. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовною заявою: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до: Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 )

про: визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

03.02.2023 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку та виплати всіх належних виплат при звільненні позивача з військової служби;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я у порядку, визначеному Розділом ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно»;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу для оздоровлення, яка передбачена Розділом ХХІІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, яка передбачена Розділом XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.01.2023 по день прийняття судового рішення у даній адміністративній справі в сумі, що дорівнює помноженню середньоденної заробітної плати позивача на кількість робочих днів з 25.01.2023 по день прийняття судового рішення у даній адміністративній справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача;

- вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Позовна заява підписана представником позивача адвокатом Дічком В.С., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АР від 01.02.2023 № 1113042.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що у період з 25.02.2022 по 25.01.2023 він проходив військову службу за призовом під час мобілізації у відповідача. Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.01.2023 № 12-РС позивача було звільнено з військової служби за станом здоров`я, а наказом від 25.01.2023 № 25 - виключено з 25.01.2023 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 та усіх видів забезпечення. З посиланням на норми діючого законодавства у відповідній сфері правовідносин позивач стверджує, що при звільненні з військової служби у нього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за станом здоров`я, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а у відповідача - кореспондуючий обов`язок нарахувати (встановити) та виплатити позивачу всі належні йому виплати. Водночас, відповідач не виконав такий обов`язок, чим, на думку позивача, допустив протиправну бездіяльність. Крім того, позивач вважає, що стягненню з відповідача підлягає також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі, яка дорівнює помноженню середньоденної заробітної плати позивача на кількість робочих днів з 25.01.2023 по день прийняття рішення у даній справі. З огляду на викладені обставини у їх сукупності, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2023 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження).

24.02.2023 судом отримано відзив на позовну заяву (вх. № 8106 від 24.02.2023), в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки одноразова грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення у розумінні Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 07.06.2018 № 260, виплачується військовослужбовцям, які звільняються зі служби за станом здоров`я, за кожний повний календарний рік служби. Відповідач зауважив, що станом на 25.01.2023 позивач не набув повного календарного року служби, у зв`язку з чим підстави для виплати такої одноразової грошової допомоги відсутні. Також у відзиві, з посиланням на Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затверджену Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 та зареєстровану в Міністерстві юстиції України 26.05.2016 за № 768/28898, зазначено, що при звільненні військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період вони вибувають з майном особистого користування. Речі, які ними не були отримані з будь-яких причин за період служби, під час звільнення не видаються. Інвентарні речі здаються на речовий склад військової частини. Отже, на думку відповідача, компенсація за недоотримане речове майно категорії військовослужбовців, до якої належить позивач, не нараховується та не виплачується.

Окремо відповідач у відзиві на позовну заяву звернув увагу суду на тому, що відповідачем на виконання Наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 25.01.2023 № 25 була нарахована та виплачена позивачу грошова допомога відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460 «Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби». У свою чергу, грошову допомогу на оздоровлення позивач отримав у жовтні 2022 року. Поряд із цим, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань проводиться відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 30.01.2022 № 30 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2022 рік». За змістом вказаного нормативно-правового акту виплату матеріальної допомоги військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення здійснюють, зокрема, у випадку безперервного перебування на лікуванні, реабілітації або відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (сумарно більше 30 днів поспіль) внаслідок захворювань серцево-судинної систем. Відповідач зауважив, що оскільки позивач перебував на лікуванні у зв`язку з вищезазначеною хворобою менше тридцяти днів, відповідно, він не набув права на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі грошового забезпечення. Додатково у відзиві на позовну заяву вказано, що відповідач нарахував та виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік. З огляду на викладені вище обставини у їх сукупності, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

02.03.2023 судом отримано відповідь на відзив (вх. № 8924 від 02.03.2023), в якій зазначено, що відповідно до правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.11.2020 по справі № 822/3008/17, поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». Отже, умовою набуття права на таку виплату, за позицією позивача, є «звільнення за станом здоров`я», а не набуття повного календарного року служби. Також позивач зазначив що правові аспекти виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначаються Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178. Окремо у відповіді на відзив позивач акцентував увагу на тому, що відповідач помилково зазначає лише про одну підставу для набуття права на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, а саме - про безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або відпустці у зв`язку з хворобою. Натомість, відповідно до п. 7 Наказу Міністерства оборони України від 30.01.2022 № 30 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2022 рік» підставою для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань також є порушення стану здоров`я військовослужбовця. Факт порушення у позивача стану здоров`я підтверджується документально та є безпосередньо пов`язаним із захистом Батьківщини. З огляду на викладені обставини у їх сукупності, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

06.03.2023 судом отримана заява представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (вх. № 9350 від 06.03.2023), в якій останній просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн.

07.03.2023 до суду надійшли заперечення (вх. № 9446 від 07.03.2023), в яких відповідач звернув увагу суду на правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 21.04.2021 № 380/2427/20. Зокрема, у вказаному судовому рішенні судом касаційної інстанції сформований правовий підхід, за яким поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги, а саме: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність «вислуги 10 років і більше».

13.03.2023 від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу (вх. № 10383 від 13.03.2023), заявлених представником позивача до стягнення, оскільки в акті приймання-передачі наданих послуг не зазначено, які саме послуги, крім написання позовної заяви, представником позивача були надані. Крім того, сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн., на думку відповідача, є надмірно високою, адже підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, не потребувала затрат значного часу та коштів, заявлених як витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У зв`язку з розглядом даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши матеріали і з`ясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідача зареєстровано як юридичну особу.

Позивач у період з 25.02.2022 по 25.01.2023 проходив військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_2 та брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, перебуваючи на території Запорізької області. Зазначене підтверджується наявними у матеріалах справи копіями довідок від 24.01.2023 № 28 (а.с.24) та від 25.01.2023 № 59 (а.с.25), виданих відповідачем.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.01.2023 № 12-РС позивача було звільнено з військової служби у запас за пп. «б» ч. 4 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII), а саме - за станом здоров`я (на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку).

24.01.2023 позивач подав своєму безпосередньому командиру (командиру взводу матеріально-технічного забезпечення) рапорт, в якому, посилаючись на обставини щодо звільнення його з військової служби за станом здоров`я, просив:

- виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, яка передбачена Розділом ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (далі - Наказ від 07.06.2018 № 260);

- виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я у порядку, визначеному Розділом ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260;

- нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» (далі - Постанова КМУ від 16.03.2016 № 178), а також надати довідку про вартість речового майна, що належало до видачі за час проходження позивачем військової служби за мобілізацією;

- нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460 «Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби» (далі - Постанова КМУ від 17.09.2014 № 460);

- нарахувати та виплатити грошову допомогу для оздоровлення, яка передбачена Розділом ХХІІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260;

- виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, яка передбачена Розділом XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260 (а.с.29).

Зазначений рапорт позивача був зареєстрований його безпосереднім командиром 24.01.2023 (вх. № 260) та погоджений із резолюцією «клопочу по суті рапорту молодшого сержанта ОСОБА_2 , командир ВМТЗ головний сержант ОСОБА_3 » та переданий останнім на розгляд вищому керівництву (а.с.29).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 25.01.2023 № 25 позивача було виключено з 25.01.2023 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 , а також визначено йому до виплати:

- щомісячну премію за особистий внесок в загальні результати служби в розмірі 247% посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років з 01.01.2023 по 25.01.2023, а також додаткову винагороду в розмірі 30 000,00 грн. пропорційно з розрахунку на місяць з 01.01.2023 по 25.01.2023 - 24 193,54 грн.;

- грошову допомогу відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460 «Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби» (далі - Постанова КМУ від 17.09.2014 № 460);

- грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, пропорційно часу, прослуженому в році звільнення (за 25 діб) за кожний повний місяць служби згідно з Наказом від 07.06.2018 № 260 (а.с.30-31).

Також згідно з даними, зазначеними у Наказі командира Військової частини НОМЕР_2 від 25.01.2023 № 25, щорічна основна відпустка за 2022-2023 роки позивачем не використана; грошова допомога на оздоровлення за 2023 рік позивачем не отримувалась; відпустка за сімейними обставинами не надавалась; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок), затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260, позивачу не виплачувалась (а.с.31).

Вислуга років позивача у Збройних Силах України станом на 25.01.2023 становила: календарна - 2 роки 6 місяців 20 днів; пільгова - не обчислювалась; загальна - 2 роки 6 місяців 20 днів (а.с.30).

Оцінюючи факт допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не проведення повного розрахунку та виплати всіх належних виплат при звільненні позивача з військової служби, суд виходить із такого.

Згідно зі ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За приписами ст. 1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1-2 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Статтею 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII, зокрема, визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Так, судом встановлено, що у період з 25.02.2022 по 25.01.2023 позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_2 , про що свідчать наявні у матеріалах справи копії довідок від 24.01.2023 № 28 (а.с.24) та від 25.01.2023 № 59 (а.с.25), виданих відповідачем. Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.01.2023 № 12-РС позивача було звільнено з військової служби у запас за пп. «б» ч. 4 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII, а саме - за станом здоров`я (на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку).

На підтвердження непридатності до військової служби позивач додатково надав суду копію Свідоцтва про хворобу від 29.12.2022 № 48, складеного Госпітальною військово-лікарською комісією Військової частини НОМЕР_4 за розпорядженням командира Військової частини НОМЕР_2 від 19.12.2022 № 251 (а.с.26-28).

24.01.2023 позивачем був поданий рапорт на ім`я свого безпосереднього командира (командира взводу матеріально-технічного забезпечення) в якому, позивач просив:

- виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, яка передбачена Розділом ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260;

- виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я у порядку, визначеному Розділом ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260;

- нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у відповідності до Постанови КМУ від 16.03.2016 № 178, а також надати довідку про вартість речового майна, що належало до видачі за час проходження позивачем військової служби за мобілізацією;

- нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, яка передбачена Постановою КМУ від 17.09.2014 № 460;

- нарахувати та виплатити грошову допомогу для оздоровлення, яка передбачена Розділом ХХІІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260;

- виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, яка передбачена Розділом XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260 (а.с.29).

Даний рапорт позивача був зареєстрований його безпосереднім командиром 24.01.2023 за вх. № 260) та погоджений із резолюцією «клопочу по суті рапорту молодшого сержанта ОСОБА_2 , командир ВМТЗ головний сержант ОСОБА_3 » (а.с.29).

Також суд з`ясував, що 25.01.2023 командир Військової частини НОМЕР_2 видав Наказ № 25 про виключення позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 , а також визначив йому до виплати:

- щомісячну премію за особистий внесок в загальні результати служби в розмірі 247% посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років з 01.01.2023 по 25.01.2023, а також додаткову винагороду в розмірі 30 000,00 грн. пропорційно з розрахунку на місяць з 01.01.2023 по 25.01.2023 - 24 193,54 грн.;

- грошову допомогу відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460 «Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби» (далі - Постанова КМУ від 17.09.2014 № 460);

- грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, пропорційно часу, прослуженому в році звільнення (за 25 діб) за кожний повний місяць служби згідно з Наказом від 07.06.2018 № 260 (а.с.30-31).

Окремо у Наказі від 25.01.2023 № 25 командир Військової частини НОМЕР_2 зазначив, що щорічна основна відпустка за 2022-2023 роки позивачем не використана; грошова допомога на оздоровлення за 2023 рік позивачем не отримувалась; відпустка за сімейними обставинами не надавалась; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік відповідно до Порядку, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260 позивачу не виплачувалась (а.с.31). Вислуга років позивача у Збройних Силах України станом на 25.01.2023 становила: календарна - 2 роки 6 місяців 20 днів; пільгова - не обчислювалась; загальна - 2 роки 6 місяців 20 днів (а.с.30).

У контексті оцінки спірних правовідносин суд виходить із того, що з`ясування питання стосовно повноти проведення відповідачем розрахунку та виплати всіх належних позивачу виплат при його звільненні з військової служби можливе виключно через призму аналізу правових підстав, на які позивач посилається при обґрунтуванні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, грошову допомогу для оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Аналізуючи наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я у порядку, визначеному Розділом ХХХІІ Порядку, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених п. 1 ч. 2 ст. 36 Закону України від 17.09.2020 № 912-IX «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Отже, системно аналізуючи конструкцію ч. 2 ст. 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII, можна зробити висновок, що застереження щодо необхідності наявності вислуги 10 років і більше як передумови для виплати військовослужбовцям при звільненні з військової служби одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відноситься до правовідносин, в яких військовослужбовець звільняється з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням тощо.

У свою чергу, у разі звільнення військовослужбовця зі служби за станом здоров`я одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби повинна виплачуватись незалежно від наявності у нього вислуги 10 років і більше.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.11.2020 по справі № 822/3008/17, яка за предметом свого правового регулювання є аналогічною досліджуваному публічно-правовому спору (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 93080938).

У вказаній справі суд касаційної інстанції зазначив, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби».

Окремо Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду наголосив, що в ч. 2 ст. 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 93080938).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як попередньо встановлено судом, позивач був звільнений з військової служби у запас за пп. «б» ч. 4 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII, а саме - за станом здоров`я (на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку) (а.с.26-27, 30-31). При цьому, як вбачається з карток особового рахунку позивача як військовослужбовця за 2022-2023 роки (а.с.52-53), відповідач при виключенні позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 не виплатив йому одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я у порядку, визначеному Розділом ХХХІІ Порядку, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260.

Отже, виходячи з нормативно-правового регулювання спірних правовідносин, враховуючи фактичні обставини справи та правозастосовну практику суду касаційної інстанції, суд вважає, що позивач мав право на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за станом здоров`я незалежно від обсягу наявної у нього вислуги років, однак відповідач безпідставно не реалізував його право на отримання вказаної виплати, чим допустив протиправну бездіяльність з даного питання.

Стосовно посилання відповідача на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2021 по справі № 380/2427/20 як приклад зворотньої правозастосовної практики, суд вважає за необхідне зазначити, що воно є недоречним, оскільки характер спірних правовідносин у даному публічно-правовому спорі та у справі № 380/2427/20, на якій акцентує увагу відповідач, є відмінним.

Зокрема, із фабули адміністративної справи № 380/2427/20, яку розглядав Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, вбачається, що позивача було звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. За таких обставин, право на одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у даному випадку дійсно перебувало у нерозривному зв`язку з обсягом наявної у військовослужбовця вислуги, про що і зазначив суд касаційної інстанції у постанові від 21.04.2021 по справі № 380/2427/20 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 96441548).

Натомість, оскільки у даному публічно-правовому спорі позивач був звільнений з військової служби за станом здоров`я, обсяг наявної у військовослужбовця вислуги не має значення при вирішенні питання щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за станом здоров`я.

Із урахуванням викладених обставин, з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я у порядку, визначеному Розділом ХХХІІ Порядку, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260.

Таким чином, позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я у порядку, визначеному Розділом ХХХІІ Порядку, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260, на переконання суду є обґрунтованими, а відтак, в цій частині позов підлягає задоволенню.

Аналізуючи наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у відповідності до Постанови КМУ від 16.03.2016 № 178, суд виходить із такого.

Механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно регламентований Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178), затвердженим Постановою КМУ від 16.03.2016 № 178.

Відповідно до п.п. 2-5 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Поряд із цим, відповідно до п. 4 Розділу III Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.05.2016 за № 768/28898 (далі - Інструкція), військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку № 178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Крім того, порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення).

Згідно з абз. 3 п. 242 розділу XII Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Із наведених вище положень законодавства у відповідній сфері правовідносин вбачається, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, в тому числі у разі звільнення з військової служби. При цьому, на день звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу військової частини особа має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Згідно з усталеною правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 03.10.2018 по справі № 803/756/17, від 23.08.2019 по справі № 2040/7697/18, від 04.02.2020 по справі № 825/1571/16, від 30.07.2020 по справі № 820/5767/17, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Застосовування в пункті 3 Порядку № 178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. На користь вказаного висновку свідчить те, що в п. 4 Порядку № 178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме: 1) рапорту як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності; 2) заяви як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Так, судом встановлено, що під час звільнення з військової служби відповідач не виплатив позивачу компенсацію за неотримане речове майно за період служби в лавах Збройних Сил України, що підтверджується відомостями Карток особового рахунку позивача як військовослужбовця за 2022-2023 роки, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.52-53). Також без належного реагування з боку відповідача залишився поданий позивачем рапорт від 24.01.2023, в якому останній просив нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, а також надати довідку про вартість речового майна, що належало до видачі за час проходження позивачем військової служби за мобілізацією (а.с.29).

Отже, виходячи з нормативно-правового регулювання у відповідній сфері правовідносин та встановлених обставин у справі, суд вважає, що позивач має законне право на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, однак відповідач не вжив заходів, спрямованих на реалізацію такого права позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у відповідності до Постанови КМУ від 16.03.2016 № 178 є обґрунтованими, а відтак, в цій частині позов також підлягає задоволенню.

Оцінюючи наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу для оздоровлення, яка передбачена Розділом ХХІІІ Порядку, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260, суд виходить із такого.

Відповідно до п. 1 Розділу ХХІІІ Порядку військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно з п. 2 Розділу ХХІІІ Порядку грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.

За приписами п. 6 Розділу ХХІІІ Порядку розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Так, у позовній заяві позивач стверджує, що у нього наявне право на отримання грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік. Поряд із цим, як вбачається з Картки особового рахунку позивача як військовослужбовця за 2022 рік, відповідач у жовтні 2022 року виплатив позивачу вказану грошову допомогу у розмірі 13 499,70 грн. (№ з/п 10) (а.с.52). Отже, оскільки відповідач реалізував право позивача на отримання грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік, суд вважає, що підстави для задоволення позову у цій частині відсутні. Належних та достатніх доказів зворотнього позивачем не надано.

Таким чином, позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу для оздоровлення, на переконання суду, є необґрунтованими, а відтак, в цій частині у задоволенні позову слід відмовити.

Оцінюючи наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, яка передбачена Розділом XXIV Порядку, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260, суд виходить із такого.

Відповідно до п.п. 1-2 Розділу XXIV Порядку військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Військовослужбовцям, прийнятим (призваним) на військову службу із запасу, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується в календарному році, у якому вони призначені та вступили до виконання обов`язків за посадами.

Згідно з п. 7 Розділу XXIV Порядку розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

За приписами п. 9 Розділу XXIV Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Із наведених вище положень законодавства вбачається, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, який виплачується один раз на рік за заявою військовослужбовця, який проходить службу, на підставі наказу командира військової частини, у разі наявності фонду грошового забезпечення.

Відповідна правова позиція є усталеною на рівні правозастосовної практики та відображена, зокрема, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.08.2019 по справі № 814/238/17 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 83800027).

Слід зазначити, що умови виплати такої матеріальної допомоги визначені Наказом Міністерства оборони України від 31.01.2022 № 30 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2022 рік» (далі - Наказ від 31.01.2022 № 30).

Так, згідно з п. 6 Наказу від 31.01.2022 № 30 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям, які отримують грошове забезпечення, в розмірі одного окладу за їх військовими званнями.

Виплату матеріальної допомоги військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення здійснювати виключно за наявності таких підстав:

- смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків;

- поранення військовослужбовця, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану;

- у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, отриманої внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини;

- порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме:

- онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія);

- захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит B, C;

- безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (сумарно більше 30 днів поспіль) внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної систем, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів, які пов`язані з захистом Батьківщини;

- сім`ям військовослужбовців, які захоплені в полон (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) чи заручниками, а також інтерновані в нейтральних державах або визнані безвісно відсутніми.

У межах залишку коштів за фондом грошового забезпечення у грудні 2022 року виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям здійснювати в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, після здійснення військовослужбовцям всіх виплат, передбачених пунктом 5 та абзацом другим цього пункту наказу, на підставі рапорту військовослужбовця. При цьому розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не може бути меншим розміру одного окладу за військовим званням.

Так, судом попередньо встановлено, що Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.01.2023 № 12-РС позивач був звільнений з військової служби у запас за пп. «б» ч. 4 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII, а саме - за станом здоров`я (на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку).

Зокрема, у матеріалах справи наявна копія Свідоцтва про хворобу № 48, видана госпітальною військово-лікарською комісією Військової частини НОМЕР_4 , згідно з п. 12 якої у позивача діагностований післятравматичний (1995 рік) лівобічний аксонально-демілінізуючий брахіоплексіт з вираженими чутливими, руховими та нейротрофічними розладами в лівій верхній кінцівці зі значними порушеннями функцій; гіперметропія ст. 4,0Д, ангіопатія сітківки обох очей (а.с.27). При цьому, госпітальна військово-лікарська комісія Військової частини НОМЕР_4 встановила, що вказане захворювання позивача пов`язане із захистом Батьківщини (а.с.27).

Із наданих відповідачем заяв по суті справи вбачається, що, відмовляючи позивачу у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, відповідач виходив із того, що така допомога виплачується лише тим військовослужбовцям, які перебували на безперервному лікуванні, реабілітації або відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (сумарно 30 днів поспіль) внаслідок захворювань серцево-судинної системи. Отже, оскільки позивач перебував на лікуванні менше 30 днів поспіль, останній, за позицію відповідача, не набув права на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Суд у даному випадку погоджується з позицією відповідача, оскільки конструкція п. 6 Наказу від 31.01.2022 № 30 не передбачає порушення стану здоров`я військовослужбовця як окрему і достатню підставою для виплати військовослужбовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення. Таке порушення здоров`я військовослужбовця, на думку суду, в обов`язковому порядку має бути викликане онкологічним захворюванням (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія) або захворюванням на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит B, C.

Слід зазначити, що наявна у позивача хвороба, яка слугувала причиною для його звільнення з військової служби, не підпадає під перелічені вище категорії захворювань (а.с.26-27).

Крім того, оскільки позивач перебував на лікуванні у Військовій частині НОМЕР_4 у періоди з 31.03.2022 по 04.04.2022 та з 20.12.2022 по дату складення Свідоцтва про хворобу № 48 (29.12.2022), тобто сумарно менше 30 днів поспіль, суд доходить висновку, що останній також не має права на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за іншою самостійною підставою, передбаченою п. 6 Наказу від 31.01.2022 № 30, а саме - безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (сумарно більше 30 днів поспіль) внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної систем, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів, які пов`язані з захистом Батьківщини.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, яка передбачена Розділом XXIV Порядку, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260, є необґрунтованими, а відтак, в цій частині позову слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.01.2023 по день прийняття судового рішення у даній адміністративній справі в сумі, що дорівнює помноженню середньоденної заробітної плати позивача на кількість робочих днів з 25.01.2023 по день прийняття судового рішення у даній адміністративній справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22.01.2020 по справі № 620/1982/19 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 87079866).

Крім того, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 18.11.2022 по справі № 1.380.2019.005781 сформулював підхід, згідно з яким передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Також у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 18.11.2022 по справі № 1.380.2019.005781 зауважено, що обов`язковим при вирішенні питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є встановлення усього періоду затримки розрахунку, тобто із дня звільнення з військової служби (виключення зі списків особового складу) по день фактичного розрахунку, та визначення конкретного грошового розміру середнього грошового забезпечення, який належить стягнути із відповідача за цей період затримки розрахунку при звільненні.

Суд у даній справі вважає за необхідне зазначити, що остаточного повного розрахунку з позивачем на день розв`язання даного публічно-правового спору відповідачем не проведено, у зв`язку з чим відсутня можливість встановити загальний розмір всіх недоплачених позивачу виплат при звільненні його з військової служби.

Як наслідок, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.01.2023 по день прийняття судового рішення суд оцінює як передчасно заявлені.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.01.2023 по день прийняття судового рішення у даній адміністративній справі в сумі, що дорівнює помноженню середньоденної заробітної плати позивача на кількість робочих днів з 25.01.2023 по день прийняття судового рішення у даній адміністративній справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, на переконання суду, є необґрунтованими, а відтак, в цій частині у задоволенні позову також слід відмовити.

За таких обставин суд доходить висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а саме у зазначеній вище частині.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн., суд виходить із такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 5 ст.134 КАС України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон України від 05.07.2012 № 5076-VI) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд з`ясував, що з метою отримання правової допомоги між адвокатом Дічком Віталієм Сергійовичем та позивачем був укладений Договір від 30.01.2023 № 220 (а.с.70-71).

У матеріалах справи наявні копії рахунку-фактури від 13.02.2023 № СФ-0001 на суму 4 500,00 грн. (а.с.72), Акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 13.02.2023 № 0001 на суму 4 500,00 грн. (а.с.72) та квитанції від 06.03.2023 № ПН1127 на суму 4 500,00 грн. (а.с.73).

Слід зазначити, що суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Згідно зі ст. 30 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що нормами КАС України передбачений критерій співмірності гонорару адвоката, який полягає у тому, що заявлена адвокатом ціна своїх послуг повинна відповідати складності спору та об`єму робіт, часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт.

Виходячи з предмету та ступеня складеності досліджуваного публічно-правового спору, дослідивши обсяг наданих представником позивача адвокатських послуг, суд доходить висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн. є неспівмірними та необґрунтованими.

У ч. 6 ст. 134 КАС України законодавець регламентував, що у разі недотримання вимог ч. 5 ст. 134 КАС України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, суд частково погоджується з відповідачем про неспівмірність заявленої представником позивача суми витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правову допомогу, що підлягають присудженню на користь позивача, до 3 000,00 грн.

Таким чином, вимоги про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, а саме у зазначеній частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем, на переконання суду, обґрунтовано факт допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не проведення повного розрахунку та виплати всіх належних позивачу виплат при його звільненні з військової служби, вмотивовано наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я та грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Натомість, заявлені позивачем позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу для оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, а також про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 25.01.2023 по день прийняття судового рішення у даній адміністративній справі не знайшли свого нормативного та документального підтвердження.

У свою чергу, суд вважає, що відповідач надав суду докази на спростування не всіх обставин, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги.

Таким чином, адміністративний позов, на переконання суду, підлягає частковому задоволенню, а саме у зазначеній вище частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.п. 1, 12 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір», підстави для вирішення питання щодо розподілу суми судового збору відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 2, 6, 8 - 10, 14, 90, 139, 143, 241 - 246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення повного розрахунку та виплати всіх належних виплат при звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я у порядку, визначеному Розділом ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 (три тисячі гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі та підписано 7 квітня 2023 року.

Суддя О.В. Прудивус