Справа № 520/5575/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позову

06 квітня 2023 р. справа № 520/5575/23
Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши питання прийняття до розгляду позову ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області Управління обслуговування громадян Відділ обслуговування громадян №15 (сервісний центр), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі за текстом - відповідач, Управління, ГУ, орган публічної адміністрації, владний суб`єкт) про: 1) скасування рішення №75 від 28.07.2022р., "відділу перерахунків пенсій № 2 Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 , відповідно до заяви від 25.07.2022року", яке є не обґрунтоване, та не відповідає вимогам п.12) ч.1 ст.11 , ч.2 ст.13 ЗУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування - 1058 -IV" від 9 липня 2003 № 1058-1V, який набрав чінності з 1 січня 2004р., норма цієї статті цього Закону діяла з 01.01.2004р до 11.10.2017р., № 2141 редакція якого діє з 19.12,2018р., п.д) ч.1 ст. 56, ст.71 ЗУ Про пенсійне забезпечення" ст.ст. 22, 46, п.6 ч. 1 ст. 92 Конституції України; 2) Головному Управління Пенсійного Фонду України в Харківській області - зарахувати - до заяви № 5246 від 25.07.2022року, ОСОБА_2 , до загального пенсійного страхового стажу ОСОБА_2 до 28 років 08 місяць 9 днів., періоди навчання за направленням ТОВ Крєпость-Консалтинг" на (перепідготовку) на денне відділення ІРИЦЯН С.А у Харківському Національному Педагогічному Університеті ім. Г.С. Сковороди, від 01.12.2009р. по 30.06.2010р., віл 26.08.2010р. по 30.06.2011р." - 1р.8м. з урахуванням до вимог відповідно до п.12) ч.1 ст.11, ч.2 ст.13 ЗУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування - 1058-IV", п.д) ч.1 ст.56, 71 ЗУ "Про пенсійне забезпечення", ст.ст. 22, 46, п.6 ч.1 ст. 92 Конституції України; 3) визнання незаконними дій Головного Управління Пенсійного Фонду України в Харківській області Управління обслуговування громадян, відділ обслуговування громадян № 15 (сервісний центр) а ненележному розгляді заяви від 25.07.2022 року, ОСОБА_3 ; 4) визнання незаконними дій ГУ ПФУ в Донецькій області в прийнятті незаконного рішення № 75 від 28.07.2022р., та в незарахуванні до загального пенсійного страхового стажу ІРИЦЯН С.А періодів учеби (перепідготовки) ІРИЦЯН С.А на денному відділенні у Харківському Національному Педагогічному Університеті ім. Г.С. Сковороди - від 01.12.2009р. по 30.06.2010р. , від 26.08.2010р. по 30.06.2011р. - 1р.8м. з порушенням п.12) ч.1 ст.11, ч.2 ст.13 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування - №1058 -ІV" , п.д) ч.1 ст.56, ст.71 ЗУ Про пенсійне забезпечення, ст.ст. 22,46, п.6 ч.1 ст. 92 Конституції України; 5) скасування - незаконного рішення № 75 від 28.07.2022р. ГУПФУ ГУПФУ в Донецькій області відділу перерахунків пенсій №2 Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 , відповідно до заяви від 25.07.2022року, яке не відповідає вимогам п.12) ч.1 ст.11, ч.2 ст.13 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058 -IV" , п.д) ч.1 ст.56 , ст.71 ЗУ Про пенсійне забезпечення, ст.ст. 22, 46 , п.6 ч. 1 ст. 92 Конституції України; 6) зобов`язання - Головного Управління Пенсійного Фонду України в Харківській області зарахувати з урахуванням заяви № 5246 від 25.07.2022 року, ОСОБА_2 до загального страхового пенсійного стажу ОСОБА_4 , до 28 років 08 місяць 9 днів, - 1 рік 8 місяців, періодів навчання (перепідготовку) ІРИЦЯН С.А на денному відділенні у Харківському Національному Педагогічному Університеті ім. Г.С. Сковороди - від 01.12.2009р. по 30.06.2010р., від 26.08.2010р. по 30.06.2011р. за вимогами відповідно до п.12) ч.1 ст.11 , ч.2 ст.13 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування - №1058 -IV" , п.д) ч.1 ст.56 , ст.71 ЗУ Про пенсійне забезпечення , ст.ст. 22, 46 , п.6 ч.1 ст. 92 Конституції України, -

встановив:

Ухвалою від 20.03.2023 р. позов було залишено без руху у зв`язку із наявністю недоліків в оформленні.

Так, суддею було виявлено, що, по-перше, усупереч ч.3 ст.160 КАС України до позову заявником не додані належні докази сплати судового збору.

По-друге, копії усіх приєднаних до справи документів оформлені усупереч вимогам ч.10 ст.44 КАС України без зазначення прізвища, ім`я, по-батькові особи, котра проставила підпис на копіях цих документів.

По-третє, викладені у позові вимоги до ГУ ПФУ в Харківській області усупереч положення п.4 ч.5 ст.160, п.5 ч.5 ст.160 КАС України, п.2 ст.79, п.4 ст.161 КАС України не обґрунтовані жодними обставинами невідповідності закону управлінського волевиявлення саме цього суб`єкта владних повноважень, не містять доводів незаконності діянь чи рішень ГУ ПФУ в Харківській області, не містять посилань на докази, що підтверджують вказані обставини.

По-четверте, у спірних правовідносинах наявні ознаки звернення до суду із пропущенням 6-місячного строку.

04.04.2023 р. позивач подав до суду заяву, де указав, що позов оформлений належним чином, бо до позову приєднані оригінали квитанцій про сплату судового збору у справі №520/2208/23, де позов було повернуто ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2023р. Стверджував, що копії усіх приєднаних до позову документів скріплені особистим підписом заявника - ОСОБА_1 . Наполягав, що заява від 25.07.2022р. про перерахунок пенсії за рахунок зарахування періодів навчання в Харківському державному педагогічному університеті ім. Г.С. Скоророди 01.12.2009р.-30.06.2010р., 26.08.2010р.-30.06.2011р. неправомірно не розглянута ГУ ПФУ в Харківській області, а тому має місце бездіяльність цього суб"єкта владних повноважень. Зазначав про те, що строк звернення до суду не пропущений, але разом із тим просив поновити строк на подання та розгляд позову. Висловлював незгоду із ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2023р. у справі №520/2208/23.

Вирішуючи питання належності оформлення позову, суд виходить із таких підстав та мотивів.

Згідно з ч.3 ст.161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Суспільні відносини з приводу сплати судового збору унормовані приписами Закону України від 08.07.2011р. №3674-VI "Про судовий збір".

За визначенням ч.1 ст.1 Закону України від 08.07.2011р. №3674-VI "Про судовий збір" судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Частиною 1 ст.3 Закону України від 08.07.2011р. №3674-VI "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Звідси слідує, що об`єктом справляння судового збору є процесуальна дія особи з приводу подання конкретного позову до конкретного суду.

За правилами п.2 ч.1 ст.7 Закону України від 08.07.2011р. №3674-VI "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Зміст даної норми закону явно та очевидно носить імперативний характер і означає, що судовий збір, сплачений особою за подання конкретного позову у межах конкретної судової справи може бути виключно повернутий на користь цієї особи у разі повернення позову.

Будь-яких інших варіантів майбутньої юридичної долі згаданого вище судового збору ані нормами КАС України, ані нормами Закону України від 08.07.2011р. №3674-VI "Про судовий збір" не передбачено.

У межах даного спору заявник самостійно визнає обставини того, що приєднані до позову у справі №520/5575/23 докази оплати судового збору раніше вже були використані у межах справи №520/2208/23.

Утім, з викладених вище міркувань суддя доходить до переконання про те, що судовий збір, сплачений раніше заявником у справі №520/2208/23 може бути лише повернутий у справі №520/2208/23, проте не може бути використаний повторно у межах іншої справи №520/5575/23.

При цьому, суд вважає, що можливість використання у справі документу про оплату судового збору, вже використаного для звернення до суду із іншим позовом у межах іншої судової справи, не лише не передбачена ані нормами КАС України, ані нормами Закону України "Про судовий збір", але й за суттю та характером є свідомим умисним діянням, спрямованим на порушення запровадженого порядку відправлення правосуддя.

Тому недолік в оформленні позову за ч.3 ст.161 КАС України (а саме: відсутність доказів сплати судового збору у справі №520/5575/23) слід визнати неусунутим.

Указана обставина є цілком достатньою підставою для постановлення ухвали про повернення позову у справі №520/5575/23, але з огляду на приписи ст.8 Конституції України та ч.2 ст.242, ч.3 ст.242, ст.248 КАС України суд вважає за необхідне викласти і міркування з приводу усунення заявником решти недоліків в оформленні позову.

Стосовно дотримання заявником вимог ч.10 ст.44 КАС України в частині скріплення документів власноручним підписом учасника справи суд зазначає, що відповідно до п.8 ч.1 ст.4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.

За правилами п.2 ч.5 ст.160 КАС України у позовній заяві зазначаються повне ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін.

Пунктом 49 Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади (затверджена постановою КМУ від 17.01.2018р. №55; Інструкція №55) указано, що підпис складається з найменування посади особи, яка підписує документ (повного - у разі, коли документ надрукований не на бланку, скороченого - у разі, коли документ надрукований на бланку), особистого підпису, власного імені і прізвища.

Відповідно до п.71 Інструкції №55 напис про засвідчення паперової копії документа у паперовій формі складається із слів Згідно з оригіналом, найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, власного імені та прізвища, дати засвідчення копії та проставляється нижче реквізиту документа Підпис.

Оскільки адміністративний позов подається до органу судової влади та з урахуванням відсутності у нормах КАС України окремого порядку засвідчення копій документів позивачами - громадянами, то власноручний підпис учасника справи про засвідчення копії документа повинен в обов`язковому порядку включати відображення власного імені та прізвища фізичної особи - громадянина, позаяк у протилежному випадку неможлива ідентифікація особи підписанта.

При цьому, суд звертає увагу, що частина поданих заявником до суду копій документів взагалі не містить жодного засвідчувального напису (як-то: копія рішення ГУ ПФУ у Донецькій області від 28.07.2022р. №75, витяги з бази даних ПФУ про перерахунки пенсій, архівна довідка Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди від 06.10.2017р. №01-02-10/230, архівна довідка Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди від 23.11.2017р. №01-02-10/280, диплом бакалавра, друга сторінка копії трудової книжки НОМЕР_1 ), а частина містить підпис без відображення власного імені та прізвища фізичної особи - громадянина, що виключає ідентифікації особи підписанта у якості позивача.

Тому недолік оформлення позову у справі №520/5575/23 за ч.10 ст.44 КАС України слід визнати неусунутим.

Стосовно подання позову у межах строку згідно з ч.2 ст.122 КАС України суд зазначає, що 25.07.2022р. заявник подав звернення установленого формуляру з приводу перерахунку пенсії за нормою п.12 ст.11 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у редакції, чинній до 2011р.

Дане звернення за правилами "екстериторіальності" згідно з п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (затверджений постановою Правління ПФУ від 25.11.2005р. №22-1 у редакції постанови Правління ПФУ від 07.07.2014р. №13-1; зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005р. за №1566/11846; далі за текстом - Порядок №22-1) було розглянуто терорганом системи ПФУ - ГУ ПФУ у Донецькій області у спосіб прийняття рішення від 28.07.2022р. №75.

Заявник не може бути необізнаний із цим фактом, позаяк текст правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень містить повне найменування органу, який прийняв рішення за зверненням заявника, а саме: Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області.

У межах справи №520/5575/23 позов було подано до суду - 15.03.2023р.

Строк прийняття рішення за зверненням громадянина про перерахунок пенсії визначений ч.5 ст.45 Закону України від 09.07.2003р. №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" і складає 10 днів.

Станом на 15.03.2023р. визначений ч.2 ст.122 КАС України (6 місяців) строк звернення до суду з вимогою про визнання протиправної бездіяльності ГУ ПФУ в Харківській області з приводу розгляду звернення заявника від 25.07.2022р. сплинув.

Окрім того, станом на 15.03.2023р. сплинув також і визначений ч.2 ст.122 КАС України (6 місяців) строк звернення до суду із вимогою про скасування рішення ГУ ПФУ у Донецькій області від 28.07.2022р. №75, котре за доводами позову було отримано заявником - 16.08.2022р.

У межах справи №520/2208/23 заявник рішення ГУ ПФУ у Донецькій області від 28.07.2022р. №75 не оскаржував.

Суддя зазначає, що за змістом п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України кожен учасник суспільних відносин повинен забезпечити дотримання обов`язку вчинення процесуальних дій із захисту прав та інтересів у судовому порядку у строк, визначений відповідним процесуальним законом.

Строк звернення до суду у спорах з приводу пенсійного забезпечення громадян згідно з абз.1 ч.2 ст.122 КАС України складає шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України на спірні правовідносини підлягає поширенню правовий висновок постанови Верховного Суду від 31.03.2021р. у справі № 240/12017/19, де указано, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Суд відзначає, що згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

У силу приписів ч.1 ст.121 та ч.1 ст.123 КАС України умовою для поновлення пропущеного процесуального строку є поважність причини, котра зумовила такий стан практичної реалізації процесуальної дії.

Постанова Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19 містить правовий висновок, згідно з яким причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та не залежить від волевиявлення сторони і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Окрім того, у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.04.2021р. у справі №807/627/16: 1) День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.; 2) Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.; 3) Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.; 4) Варто наголосити, що право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує й стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.; 5) Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.; 6) У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.; 7) В той же час, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» [GC], №26083/94, ECHR 1999-I, пункт 59; рішення у справі "Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства" [GC], №28945/95, пункт 98, ECHR 2001; рішення у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" [GC], №29392/95, пункт 93, ECHR 2001, рішення від 12.07.2001 у справі за заявою №42527/98 «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (CASE OF PRINCE HANS-ADAM II OF LIECHTENSTEIN v. GERMANY), пункт 44).; 8) Отже, право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.; 9) ЄСПЛ, у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України», нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.; 10) У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).; 11) Таким чином, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду; 12) На цьому наголошено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №800/474/17 (провадження №11-337заі18).; 13) Вищенаведене засвідчує, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.; 14) Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.; 15) Окрім цього, частина друга статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язує часників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено і у частині першій статті 45 цього ж Кодексу, якою передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Аналогічні приписи містились й у частині другій статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній станом на час розгляду і вирішення цієї справи у судах попередніх інстанцій.; 16) Наведені вище правові нормами Кодексу адміністративного судочинства України конкретизують характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.; 17) Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №826/22361/15.

В ухвалі від 20.10.2022р. Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022р. у справі №9901/462/21 сформульовані правові позиції, у силу яких учасники справи повинні вчасно, сумлінно, в належний спосіб використовувати всі наявні в них засоби та можливості, передбачені законодавством, з метою запобігання невиправданим зволіканням під час виконання своїх процесуальних обов`язків.

Як вже зазначалося судом раніше, за змістом п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України кожен учасник суспільних відносин повинен забезпечити дотримання обов`язку вчинення процесуальних дій із захисту прав та інтересів у судовому порядку у строк, визначений відповідним процесуальним законом.

З огляду на викладене, суд вважає, що обставина попереднього (вчасного) звернення особи до суду із вимогами про оскарження неіснуючого правового акту індивідуальної дії суб"єкта владних повноважень (що мало місце у межах справи №520/2208/23, а саме: рішення ГУ ПФУ у Харківській області від 28.07.2022р. №75 замість рішення ГУ ПФУ у Донецькій області від 28.07.2022р. №75), у даному конкретному випадку не може бути визнана судом поважною причиною пропущення строку звернення до суду із даним позовом у справі №520/5575/23, позаяк текст рішення ГУ ПФУ у Донецькій області від 28.07.2022р. №75 об"єктивно був нездатний створити жодних розумних сумнівів у відображенні у позові правильного найменування суб`єкта владних повноважень.

Окрім того, суд вважає, що п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України передбачають належне опікування позивачем у питанні необхідності усунення недоліків первинно поданого позову, який безвідносно до дати усунення недоліків вважається поданим у дату первинного звернення.

Нехтування обов"язком з приводу усунення виявлених судом недоліків із подальшим зверненням до суду із іншим позовом не може бути визнано добросовісною поведінкою учасника судового процесу за відсутності виключних обставин, котрі б виправдовували саме таку поведінку дією непереборних та нездоланних факторів.

Суд повторює, що отримавши рішення суб`єкта владних повноважень - ГУ ПФУ в Донецькій області №75 від 28.07.2022р., заявник не мав жодних розумних підстав для оскарження у межах справи №520/2208/23 рішення іншого суб`єкта владних повноважень - ГУ ПФУ в Харківській області №75 від 28.07.2022р. і обрання заявником саме такого варіанту правової поведінки не виправдовує у якості поважної причини факту несвоєчасного звернення до суду у межах справи №520/5575/23.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для поновлення строку на звернення до суду у межах справи №520/5575/23.

Стосовно усунення заявникм недоліків позову за п.4 ч.5 ст.160 та п.5 ч.5 ст.160 КАС України відносно вимог до ГУ ПФУ в Харківській області суд зазначає, що відповідно до п.4 ч.5 ст.160 КАС України у позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Згідно з п.5 ч.5 ст.160 КАС України у позовній заяві зазначається виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

У позові по справі №520/5575/23 заявник не викладає ані обставин незаконності дій ГУ ПФУ в Харківській області у питанні розгляду заяви ОСОБА_1 від 25.07.2022р., ані доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відтак, недолік в оформленні позову за п.4 ч.5 ст.160 та п.5 ч.5 ст.160 КАС України слід визнати неусунутим.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суддя доходить до переконання про повернення позову без розгляду у зв`язку із основним мотивом - неусунення недоліків в оформленні позову за ч.3 ст.161 КАС України, а саме: неподання доказів оплати судового збору за позов у справі №520/5575/23, решта мотивів наслідків обставин відсутності доказів оплати судового збору не змінюють та є самостійними причинами прийняття процесуального рішення про повернення позову.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 118, 121-123, 160, 169, 161, 171, 173, 241-243, 248, 256, 295 КАС України, суддя -

ухвалив:

1.Викладені у заяві від 03.04.2023р. причини звернення до суду у справі №520/5575/23 поза межами строку згідно з ч.2 ст.122 КАС України - визнати неповажними.

2.Заяву від 03.04.2023р. про поновлення строку на звернення до суду у с праві №520/5575/23 - залишити без задоволення.

3.Вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2023р. у справі №520/5575/23 про залишення позову без руху - визнати не виконаними.

4.Позов - повернути.

5.Роз`яснити, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення.

6.Копію ухвали надіслати заявникові.

7.Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя Сліденко А.В.