Справа № 460/49768/22
Суддя: О.В. Поліщук
Дата ухвалення: 2023-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 квітня 2023 року м. Рівне №460/49768/22

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної митної служби України (далі - відповідач), у якому просить суд:

стягнути з Державної митної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2020 до 05.10.2022 у розмірі 336184,56 грн (триста тридцять шість тисяч сто вісімдесят чотири) грн 56 коп, сума вказана без урахування сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Стислий виклад позицій сторін.

В обґрунтування позовних вимог зазначає про протиправну бездіяльність відповідача щодо виконання рішення суду про його поновлення на роботі, з огляду на що вважав за необхідне стягнути середній заробіток за час затримки виконання такого рішення суду.

27.12.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки під час вжиття заходів до добровільно виконання рішення суду було встановлено неможливість його виконання з об`єктивних причин. Зазначає, що позивач з метою виконання рішення суду, лише 14.09.2022 звернувся до Державної митної служби України із заявою про добровільне та примусове виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02.10.2018. Вважає, що порушень вимог статті 236 КЗпП України у зв`язку зі складністю виконання вказаного рішення не вбачається, а відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі.

20.01.2023 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій більш детально конкретизовано доводи та обґрунтування, зазначені у позовній заяві, а також наведено аргументи на спростування тверджень відзиву відповідача.

25.01.2023 представником відповідача подано до суду заперечення, в яких наведено аргументи та мотиви відхилення пояснень наведених представником позивача у відповіді на відзив.

Заяви, клопотання учасників справи.

27.12.2022 представником відповідача подано до суду клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

08.02.2023 представником позивача подано заяву про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

15.02.2023 представником відповідача подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.

Інших заяв та клопотань, які мають значення для вирішення спору до суду не надходило.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 12.12.2022 відкрито провадження в адміністративній справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 03.01.2023 у задоволенні клопотання представника Державної митної служби України про розгляд справи у загальному позовну провадженні відмовлено.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 у справі № 817/1087/18 позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України № 2-дс від 02.02.2018.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника митного поста "Рівне-центральний" Рівненської митниці ДФС з 20.03.2018.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державної фіскальної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.03.2018 по 02.10.2018 в сумі 74892,60 грн (сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів).

Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 11095,20 грн. (сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів) виконується негайно.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2019 апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України задоволено частково.

Скасовано рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 817/1087/18 та залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №817/1087/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року у справі № 817/1087/18 (провадження № 857/4593/18) скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2019 апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 817/1087/18 без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 817/1087/18 клопотання ОСОБА_1 про заміну відповідача задоволено.

Замінено первісного відповідача у справі Державну фіскальну службу України її правонаступником Державною митною службою України.

02.07.2021 Рівненським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 1 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника митного поста "Рівне-центральний" Рівненської митниці ДФС з 20.03.2018.

14.09.2022 позивач звернувся до Державної митної служби України із заявою про добровільне виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02.10.2021.

Також, 14.09.2022 ОСОБА_1 звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про примусове виконання рішення суду.

У подальшому, постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Фещук О.А. від 07.10.2022 відкрито виконавче провадження № 70012318 з виконання виконавчого листа № 817/1087/18 від 02.07.2021.

Державна митна служба України листом від 27.10.2022 № 08-1/12-02/5.13/6223 повідомила відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що прийняття остаточного управлінського рішення Державною митною службою України можливе лише після розгляду Рівненським окружним адміністративним судом заяви про роз`яснення судового рішення.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 11.11.2021 у справі № 817/1087/18, яка набрала законної сили, у задоволенні заяви Державної митної служби України про роз`яснення рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 у справі № 817/1087/18 відмовлено.

27.12.2022 відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України сформовано вимогу державного виконавця Державній митній службі України щодо примусового виконання виконавчого листа № 817/1087/18 виданого 02.07.2021.

Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та оцінка аргументів сторін.

Визначаючись щодо заявлених вимог в контексті цієї спірної ситуації, суд керується та виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 т. 129 Конституції України бов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Суд зазначає, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Частинами 2, 3 статті 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ч. 1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 8 ст. 235 КЗпП України).

Дана норма кореспондує з п. 3 ч. 1 ст.371 КАС України, згідно якої негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Статтею 236 КЗпП визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

З аналізу наведених правових норм, судом встановлено, що чинним законодавством України передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист порушених прав та інтересів громадян. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Суд зазначає, що обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Якщо ж це сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу, а з вини самого працівника, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі виплаті не підлягає.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 у справі № 817/1087/18 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника митного поста "Рівне-центральний" Рівненської митниці ДФС з 20.03.2018.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допущено до негайного виконання.

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що таке ухвалене у відкритому судовому засіданні, за участі представника Державної фіскальної служби України, а відтак обов`язок виконання цього рішення виникнув з того часу, відколи відповідачі дізнався про ухвалення судом цього рішення, тобто після проголошення його вступної та резолютивної частини 02.10.2018.

Разом з тим, дата звернення позивача з заявою про виконання судового рішення чи дата отримання постанови про відкриття виконавчого провадження не змінює дати виникнення даного обов`язку, оскільки негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно виконується негайно з часу його проголошення (постановлення).

Аналогічна правова позиція визначена Верховним Судом в постановах від 09.02.2018 у справі № П/811/218/14, від 16.02.2018 у справі № 807/2713/13-а.

З врахування викладеного, відповідач, в силу закону зобов`язаний був поновити позивача на посаді та, відповідно, здійснювати виплату заробітної плати позивачу.

Розрахунок середнього заробітку здійснюється на підставі пунктів 5 та 8 розділу IV постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

В силу приписів п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, судом встановлено, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 у справі № 817/1087/18, яке набрало законної сили, встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 554,76 грн.

В силу ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, судом враховано, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15.05.2020 у справі № 460/1832/20 стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державної митної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 жовтня 2018 по 13 травня 2020 за несвоєчасне поновлення на роботі.

Відтак, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі слід обраховувати з 14.05.2020 по 04.04.2023 (день прийняття даного рішення).

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 № 2136-IX (набрав чинності 24.03.2022) у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53 (тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів), частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67 та статей 71-73 (святкові і неробочі дні) Кодексу законів про працю України.

При цьому, період з 14.05.2020 по 04.04.2023 складає 734 робочих дні.

Відтак, середній заробіток за час затримки поновлення позивача на роботі складає 407193,84 рн (з розрахунку: 554,76 грн х 734 робочих дні) та з вказаної суми слід відрахувати податки, збори та інші обов`язкові платежі, які утримуються із сум доходу, нарахованого на користь фізичної особи.

Слід зауважити, що позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.05.2020 по 05.10.2022, тобто станом на час подання позову до суду, а не по день прийняття рішення судом.

Разом з тим, оскільки станом на час вирішення даного спору суду не надано жодних доказів поновлення позивача на роботі, то у даному випадку слід стягнути такий заробіток по день прийняття рішення суду, а не станом на час подання позову до суду.

За наведених обставин, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2020 по 04.04.2023, тим самим задовольнивши позовні вимоги повністю.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи не довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах. Натомість, доводи та аргументи позивача, якими останній обґрунтовував позовні вимоги, знайшли своє підтвердження за наслідками розгляду справи по суті у повному обсязі.

Судові витрати.

Підстави стягнення судового збору відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Також позивач також просить суд стягнути на його користь витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000,00 грн, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

За правилами ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

За правилами ч. 7 ст. 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" № 5076-VI від 05.07.2012, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом з тим, у постанові від 05.03.2021 в справі № 200/10801/19-а Верховний Суд зазначив про те, однією з особливостей процедури відшкодування витрат на професійну правову допомогу є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката представником позивача надані: договір про надання правничої допомоги адвокатським об`єднанням № 01/03/19 від 01.03.2019, акт здачі приймання наданих правничих послуг № 4 від 06.02.2023 на загальну вартість наданих послуг 5000грн; рахунок на оплату послуг № 06/02/2023, платіжне доручення з призначенням платежу: "Оплата за надану правничу допомогу зі. Договору № 01/03/19 від 01.03.2019 у справі 460/49768/22, Вакульчик Олександр Петровчи, без ПДВ", свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої (правової) допомоги.

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц міститься висновок про те, що розглядаючи питання стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, суд має право самостійно визначати розмір таких витрат, виходячи з критерію розумної необхідності та співмірності, враховуючи характер виконуваної адвокатом роботи / послуг, складність виконуваної роботи / послуг, їх значимості, складності категорії справи тощо.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

У постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19 міститься правовий висновок про те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 160/6899/20 містяться правові висновки: "Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо".

Враховуючи встановлені обставини та клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а також зміст та обсяг наданих послуг, суд вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за складання та подання позову явно завищеним, та таким, що підлягає зменшенню.

Зважаючи на те, що дана справа належить до категорії справ незначної складності, її розгляд здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження, а також беручи до уваги значну фактичний обсяг виконаної роботи, суд вважає, що розумно обґрунтованими є заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00грн. Стягнення з відповідача зазначених витрат саме у такому розмірі не становитиме надмірний тягар для державної установи.

Таким чином, заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає частковому задоволенню у загальній сумі 3500,00грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної митної служби України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити повністю.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Державної митної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2020 по 04.04.2023 у розмірі 407193,84 рн (чотириста сім тисяч сто дев`яносто три) грн 84 коп, сума вказана без урахування сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати її працівнику.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної митної служби України судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3500,00грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 05 квітня 2023 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Державна митна служба України (вул. Дегтярівська, 11 Г,м. Київ,Шевченківський район,04119, ЄДРПОУ/РНОКПП 43115923)

Суддя Ольга ПОЛІЩУК