Справа № 420/3978/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/3978/22

Головуючий І інстанції: Завальнюк І.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2022 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 20.04.2022р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

18.02.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ НП в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною відмову ГУ НП в Одеській області, викладену у листі від 01.02.2022р. №14/Б-64 щодо непроведення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2017р. по 30.06.2021р.;

- зобов`язати ГУ НП в Одеській області нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2017р. по 30.06.2021р., виходячи із середньоденного грошового забезпечення - 317,49 грн, з відрахуванням податків та обов`язкових платежів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що ГУ НП в Одеській області було нараховано та виплачено йому індексацію грошового забезпечення у розмірі - 1218,20 грн., проте з порушенням строків її виплати. Водночас, відповідно до ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, як стверджує позивач, він має право на отримання від відповідача середнього заробітку за час затримки виплати коштів (до дня фактичного розрахунку). Із цією метою позивач двічі звертався до ГУ НП в Одеській області із заявами щодо нарахування та виплати йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Однак, відповідач зазначеної виплати не здійснив, що слугувало підставою для звернення позивача з даним адміністративним позовом до суду.

Відповідач свій відзив на позовну заяву до суду 1-ї інстанції не надав.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2022 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено повністю. Визнано протиправною відмову ГУ НП в Одеській області, викладену у листі від 01.02.2022р. №14/Б-64, щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2017р. по 30.06.2021р. Зобов`язано ГУ НП в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2017р. по 30.06.2021р., виходячи із середньоденного грошового забезпечення в сумі - 375,49 грн, з відрахуванням податків та обов`язкових платежів.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач 23.05.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.04.2022р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

За результатами автоматизованого розподілу, дану справу передано на розгляд колегії суддів у складі: судді-доповідача - Вербицької Н.В., суддів - Джабурії О.В. та Кравченка К.В.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2022р. апеляційну скаргу ГУ НП в Одеській області - задоволено, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.04.2022р. - скасовано. Прийнято постанову, якою позовну заяву ОСОБА_1 - залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду апеляційної інстанції, позивач оскаржив її в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 08.11.2022р. касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2022р. - скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2022р., для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Осіпов Ю.В., судді - Косцова І.П. та Скрипченко В.О.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2022р. апеляційну скаргу ГУ НП в Одеській області - прийнято до свого провадження та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 з 18.06.2006р. по 06.11.2015р. проходив службу в органах внутрішніх справ України, зокрема, з 07.11.2015р. по 30.03.2017р. позивач проходив службу в НПУ на посаді начальника сектору Хмельницького ВП Малиновського ГУ НП в Одеській області.

30.03.2017р. наказом ГУ НП в Одеській області від 27.03.2017р. №600о/с відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» позивача було звільнено зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 (через хворобу).

З 31.03.2017р. позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію по інвалідності, призначену на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

04.06.2021р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/5101/21 позов ОСОБА_1 до ГУ НП в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення в період з 07.11.2015р. по 30.03.2017р. - задоволено.

25.10.2021р. ОСОБА_1 отримав лист (відповідь) ГУ НП в Одеській області від 24.09.2021р. №20/1662 про те, що з ним проведено розрахунок по індексації грошового забезпечення під час служби в період з 07.11.2015р. по 30.03.2017р. включно на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2021р. у справі №420/5101/21. В додатках до листа-відповіді було додано розрахунковий лист за червень 2021р., згідно з яким, ОСОБА_1 нараховано індексацію в розмірі - 1218,20 грн.

Остаточна дата розрахунку з позивачем - 30.06.2021р.

12.11.2021р. позивач звернувся до ГУ НП в Одеській області із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення при звільненні зі служби у поліції за період з 30.03.2017р. по 30.06.2021р. включно.

29.11.2021р. від ГУ НП в Одеській області позивач отримав лист (відповідь) №14/6-1113 на його заяву від 12.11.2021р., з якої вбачається, що на поставленні питання в його зверненні від 12.11.2021р. відповідач по суті не відповів.

18.01.2022р. (за реєстраційним номером №Б-597) позивач повторно подав заяву до відповідача про виплату йому середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення при звільнення зі служби у поліції за період з 30.03.2017р. по 30.06.2021р. включно.

Однак, 01.02.2022р. ГУ НП в Одеській області листом №14/Б-64 повідомила позивача про те, що жодним нормативно-правовим актом, що регулює діяльність ГПУ, не передбачено нарахування та виплату особам середньомісячного грошового забезпечення за час затримки належних до виплат при звільненні зі служби в поліції коштів. Більш того, жодних судових рішень про стягнення на користь заявника середньомісячного грошового забезпечення за час затримки належних до виплат при звільненні зі служби в поліції коштів, де стороною є позивач, не розглядалось.

Не погоджуючись із правомірністю таких дій ГУ НП в Одеській області, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки ГУ НП в Одеській області не було проведено зі звільненим працівником повного розрахунку, то суд 1-ї інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому судом першої інстанції не досліджувалося питання пропуску позивачем строку для звернення до адміністративного суду з цим позовом.

У свою чергу, постанова суду апеляційної інстанції від 30.06.2022р., якою скасовано рішення суду попередньої інстанції у даній справі та залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , мотивована тим, що звертаючись до суду 18.02.2022р. позивачем не дотримано строк звернення до суду з позовними вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2017р. по 30.06.2021р.

Разом із тим, оцінюючи обґрунтованість поданої позивачем касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про передчасність висновків П`ятого апеляційного адміністративного суду щодо наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до ч.ч.3 та 4 ст.123 КАС України

Так, Верховний Суд зазначив, що судом апеляційної інстанції при скасуванні рішення першої інстанції не була надана належна правова оцінка доводам позивача про те, що строк звернення до суду слід обраховувати з дати отримання остаточної відповіді від 01.02.2022р. на його заяву. При цьому, судом апеляційної інстанції не установлено чи заявляв позивач клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду та, відповідно, чи вирішувалось судом першої інстанції це питання. Відповідно, поважність причин пропуску строку звернення з даним позовом судом не проаналізовано і не досліджено.

Повторно розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, з врахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 29.09.2022р. у даній справі №420/3978/22 та від 17.11.2022р. у справі №520/12661/19, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Суд зауважує, що реалізація захисту порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції, однак у межах часових рамок, визначених законодавцем.

У розумінні ч.1 ст.118 КАС України, процесуальними строками є встановлені законом або ж судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями та роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Так, інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює добросовісно ставитися до виконання учасниками процесу своїх обов`язків. Строки звернення до суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням певного спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Спірні правовідносини у цій справі фактично склались з приводу стягнення з ГУ НП в Одеській області середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст.ст.116,117 КЗпП України, у зв`язку з невиплатою ОСОБА_1 у день його звільнення зі служби в поліції суми індексації його грошового забезпечення за період з 07.11.2015р. по 30.03.2017р.

Тобто, зараз на стадії нового (повторного) апеляційного розгляду, зокрема, спірним є питання дотримання позивачем ОСОБА_1 строку звернення до суду із даним позовом.

Так, приписами ст.233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідальність же за затримку розрахунку при звільненні встановлено ст.117 КЗпП України, відповідно до якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас, структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої, заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додатковою заробітною платою є винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, що пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз вказаних норм чинного законодавства свідчить, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною або ж компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №910/4518/16.

Отже, законодавством встановлено обмеження певним строком права особи на звернення до суду з адміністративним позовом про зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст.122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах відносно прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України.

Колегія суддів звертає увагу, що аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у справі №240/532/20 (постанова від 11.02.2021р.) за схожих фактичних обставин сформулював наступні правові висновки.

Встановлений у ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у ст.122 КАС України і ч.5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо ч.2 цієї статті з встановленим у ній загальним строком у шість місяців.

При цьому, сталою є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до адміністративного суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в даному випадку, охоплюється спеціальною нормою ч.5 ст.122 КАС України, то підстави для застосування у спірних правовідносинах ч.1 ст.233 КЗпП України - відсутні.

Ухвалюючи відповідне рішення (постанова від 11.02.2021р. у справі №240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку стосовно застосування ч.1 ст.233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування ч.5 ст.122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04.12.2019р. у справі №815/2681/17 і від 22.01.2020р. у справі №620/1982/19.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком (ч.5 ст.122 КАС України).

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 08.09.2022р. у справі №320/2675/21.

Надаючи оцінку доводам учасників справи, колегія суддів звертає увагу на те, що ст.121 КАС України суд наділено повноваженнями за заявою сторони поновити пропущений процесуальний строк, що встановлений законодавством, якщо причини його пропуску будуть визнані поважними, окрім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Для поновлення пропущеного строку, встановленого законом, необхідно встановити наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, які об`єктивно перешкоджали особі вчасно подати позовну заяву. Одночасно, правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного та детального переліку причин чи критеріїв їх визначення.

Проте, закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або ж не міг не знати про порушене право, ніщо йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість або ж інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Іншого способу встановити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під вказану оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа, тривалість строку, який пропущений, те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду, яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку, та які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Наведена вище позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06.10.2022р. у справі №420/3129/20.

Звертаючись до фактів даної справи, колегія суддів наголошує на тому, що ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом після остаточного розрахунку, який було проведено відповідачем 30.06.2021р., лише тільки - 18.02.2022р. (т.б. більш ніж через 7 місяців), тобто зі значним пропуском встановленого ч.5 ст.122 КАС України строку для звернення до адміністративного суду.

Разом із тим, доводи позивача про те, що строк звернення до суду необхідно обраховувати з дати отримання остаточної відповіді від 01.02.2022р. на його заяву, судом апеляційної інстанції оцінюються критично та відхиляються, оскільки первинна заява про виплату середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення при звільненні зі служби у поліції була направлена позивачем лише - 12.11.2021р. (а повторна - 18.01.2022р.), тобто після спливу значного часу (більше ніж 4 місяці) після проведення розрахування, і позивач, при цьому, не наводить жодних об`єктивних причин, які перешкоджали йому звернутися до відповідача раніше за детальним розрахунком виплачених йому 30.06.2021р. сум.

Зазначені ж позивачем у позові обставини не можуть бути віднесені до поважних, оскільки фактично не мали жодного впливу на його можливість вчинити процесуальні дії по зверненню до суду із вимогами відносно стягнення з ГУ НП в Одеській області середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст.ст.116,117 КЗпП України.

У силу правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19, причина пропуску строків звернення до суду може вважатися поважною, якщо остання відповідає одночасно таким умовам:

1) це обставина, яка безпосередньо унеможливлює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущений;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися тільки такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, за загальним правилом, поновленню підлягають виключно порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Слід зазначити, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду або ж здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Для цього, у свою чергу, має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку. При цьому, положення КАС України не містять жодних виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які, зокрема, є підставами для поновлення пропущеного строку.

У той же час, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві не просив суд 1-ї інстанції поновити йому пропущений строк та, як того вимагає ч.1 ст.77 КАС України, не надав належні докази і не довів суду ті обставини, що були б достатніми підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Не зазначено позивачем і про наявність поважних причин пропуску строку і в суді апеляційної інстанції (у тому числі після повернення Верховним Судом даної справи для продовження її розгляду).

Відповідно до ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або ж якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи викладене, а також те, що в матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду (як і будь-які докази, які б свідчили про поважність пропуску строку звернення до суду), колегія суддів доходить висновку, що дана позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Слід наголосити також й на тому, що даної правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 17.11.2022р. у справі №520/12661/19, ухваленої за аналогічних обставин.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні положення містяться і в ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У контексті спірного питання, варто звернути увагу, що стала практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним та може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Девеер проти Бельгії» та справа «Стаббігс та інші проти Великобританії»).

Право на доступ є одним з аспектів права на суд, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним за змістом, зокрема, коли умови прийнятності скарги визначені, оскільки за своєю природою вона потребує регулювання з боку держави, яка користується певною свободою розсуду в цьому відношенні. Тим не менше, ці обмеження не повинні обмежувати або зменшити доступ людини таким чином або в такій мірі, що сама суть права знеціниться; такі обмеження не будуть сумісні з положеннями Конвенції, якщо вони не переслідують законну мету або якщо немає розумної пропорційності між використовуваними засобами та переслідуваною метою (рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1998р. в справі «Перес де Рада Каванілес проти Іспанії»).

Частиною 2 ст.6 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права із урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011р. №17-рп/2011 визначено також, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

З огляду на вищевикладене, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції при розгляді даної справи по суті, невірно оцінив докази та допустив порушення норм процесуального права.

За приписами п.3 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Отже, з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 29.09.2022р. у даній справі №420/3978/22 та від 17.11.2022р. у справі №520/12661/19, а також враховуючи, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, суд апеляційної інстанції, у відповідності до ч.1 ст.319 КАС України, вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу відповідача, скасувати рішення суду першої інстанції та залишити даний адміністративний позов без розгляду.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити про те, що в силу ч.4 ст.240 КАС України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Керуючись ст.ст.122,123,308,311,315,317,319,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2022 року - скасувати та залишити позовну заяву ОСОБА_1 - без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 06.04.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко