Справа № П/857/18/22
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № П/857/18/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Братичак У.В., розглянувши в письмовому провадженні, у м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання дій неправомірними, протиправними та скасування вимоги, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) звернулася з позовною заявою до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (місцезнаходження: пл. Шашкевича, 1, м. Львів, 79000; ), в якій просить суд:

- визнати дії Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) щодо складання вимоги від 12.10.2022 року у ВП №52180799 неправомірними, протиправними та такими, що перевищують повноваження та ведуть до затягування встановлення факту невиконання боржником ОСОБА_2 судового рішення та затягування виконання судового рішення, яке набуло законної сили 18 серпня 2016 року за розглядом апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 на судове рішення, винесене у справі №813/5744/15 04 лютого 2016 року;

- скасувати вимогу державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 12 жовтня 2022 року - далі цифри незрозумілі, написані від руки - винесеної у ВП №52180799.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 25.08.2016 Львівським апеляційним адміністративним судом було видано виконавчий лист №17/2016 за результатами розгляду апеляційної скарги відповідача по справі №813/5744/15 ОСОБА_2 . 09.09.2016 Личаківським відділом державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) відкрито виконавче провадження №52180799. 12.10.2022 державним виконавцем було винесено вимогу, яка була направлена стягувачу. Вважає, що вказана вимога винесена з порушенням Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вимога адресована стягувачу, а з врахуванням норм вказаного Закону, вимога стягувачу не встановлюється. Окрім цього, зазначає, що у спірній вимозі стягувачем зазначена ОСОБА_1 , тоді як насправді стягувачем є ОСОБА_1 . Відтак, просить позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою судді від 27.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача на адресу суду 06.04.2023 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що на виконанні у відділі ДВС перебувало відновлене виконавче провадження АСВП 52180799 від 04.10.2022 щодо виконання виконавчого листа №813/5744/15 від 25.08.2016, виданого Львівським апеляційним адміністративним судом про зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок здійснити перебудову об`єкту будівництва «Реконструкція з розширенням нежитлового приміщення сараю (літ. Б-1) на АДРЕСА_2 за рахунок прибудови та надбудови мансардного поверху під житловий будинок» у відповідність до робочого проекту розробленого організацією спілки архітекторів України Т.А.М. « ІНФОРМАЦІЯ_1 », якій затверджений замовником (відповідачем) 16.09.2014, шляхом: - забезпечення висоти будівлі від відмітки 0.000 м. до гребня даху 6.800 м.; - забезпечення заміни матеріалів зовнішніх стін мансардного поверху з газоблоків на цеглу; забезпечення дотримання відстані не менше 1.0 м. від найбільшої виступної конструкції стіни до межи сусідньої ділянки.

Відповідач вказав, що 04.10.2022 державним виконавцем на підставі ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 05.09.2022 у справі №813/5744/15 про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником, винесено постанову про зміну реєстраційних даних, а саме стягувачем у виконавчому провадження була ОСОБА_1 . 12.10.2022 держаним виконавцем призначено перевірку виконання вимог виконавчого документа №813/5744/15 від 25.08.2016 на 25.10.2022 на 09:00 годину. Вимогу направлено сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією за адресами вказаними у виконавчому документі та заяві стягувача.

Водночас, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року про заміну стягувача у виконавчих листах у справі № 813/5744/15 скасовано. Прийнято постанову, відповідно до якої в задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 813/5744/15 - відмовлено.

Таким чином, з огляду на вищевказане ОСОБА_1 , яка є позивачкою у цій справі, станом на момент розгляду цієї справи не є учасником (стягувачем) виконавчого провадження №52180799. У зв`язку з цим, 26.12.2022 державним виконавцем керуючись п.3 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки стягувач по ВП 52180799 - ОСОБА_3 померла.

Враховуючи вищенаведене, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

12 жовтня 2022 року державний виконавець Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Скірка С.С. у виконавчому провадженні № 52180799 з примусового виконання виконавчого листа № 813/5744/15, виданого 25 серпня 2016 року Львівським апеляційним адміністративним судом, виніс вимогу № 52180799/7, якою з метою неупередженого, своєчасного і в повному обсязі виконання рішення та, керуючись положеннями Закону України «Про виконавче провадження», вимагає: 1. З`явитись 25.10.2022 о 09:00 год. за адресою м. Львів, вул. Козацька, 11, для перевірки вимог виконавчого документа № 813/5744/15 від 25 серпня 2016 року, а саме зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок здійснити перебудову об`єкту будівництва «Реконструкція з розширенням нежитлового приміщення сараю (літ. Б-1) на АДРЕСА_2 за рахунок прибудови та надбудови мансардного поверху під житловий будинок» у відповідність до робочого проекту розробленого організацією спілки архітекторів України Т.А.М. «Галархбуд», якій затверджений замовником (відповідачем) 16 вересня 2014 року шляхом: - забезпечення висоти будівлі від відмітки 0.000 м. до гребня даху 6.800 м.; - забезпечення заміни матеріалів зовнішніх стін мансардного поверху з газоблоків на цеглу; - забезпечення дотримання відстані не менше 1.0 м. від найбільшої виступної конструкції стіни до межи сусідньої ділянки.

Позивач, вважаючи вказану вимогу неправомірною, дії по її складанню такими, що створюють перешкоди стягувачу досягти виконання судового рішення, протиправними та такими, що перевищують повноваження та ведуть до затягування встановлення факту невиконання боржником судового рішення та затягування виконання судового рішення, звернулася з цим позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 цього ж Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За змістом статті 14 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Для проведення виконавчих дій виконавець за потреби залучає понятих, працівників поліції, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частин першої-другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Так, як вже зазначалося вище, з матеріалів справи, судом встановлено, що 12 жовтня 2022 року державний виконавець Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Скірка С.С. у виконавчому провадженні № 52180799 з примусового виконання виконавчого листа № 813/5744/15, виданого 25 серпня 2016 року Львівським апеляційним адміністративним судом, виніс вимогу № 52180799/7, якою з метою неупередженого, своєчасного і в повному обсязі виконання рішення та, керуючись положеннями Закону України «Про виконавче провадження», вимагає: 1. З`явитись 25.10.2022 о 09:00 год. за адресою АДРЕСА_2 , для перевірки вимог виконавчого документа № 813/5744/15 від 25 серпня 2016 року, а саме зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок здійснити перебудову об`єкту будівництва «Реконструкція з розширенням нежитлового приміщення сараю (літ. Б-1) на АДРЕСА_2 за рахунок прибудови та надбудови мансардного поверху під житловий будинок» у відповідність до робочого проекту розробленого організацією спілки архітекторів України Т.А.М. « ІНФОРМАЦІЯ_1 », якій затверджений замовником (відповідачем) 16 вересня 2014 року шляхом: - забезпечення висоти будівлі від відмітки 0.000 м. до гребня даху 6.800 м.; - забезпечення заміни матеріалів зовнішніх стін мансардного поверху з газоблоків на цеглу; - забезпечення дотримання відстані не менше 1.0 м. від найбільшої виступної конструкції стіни до межи сусідньої ділянки.

При цьому, стягувачем у спірній вимозі зазначено ОСОБА_1 (позивач у цій справі).

Вказану вимогу на виконання ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» було направлено сторонам виконавчого провадження, зокрема стягувачу та боржнику.

При цьому, з даного приводу суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідач не вправі був надсилати їй таку вимогу, оскільки обов`язок доводити до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження документи виконавчого провадження прямо покладений на державного виконавця статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Окрім цього, з матеріалів справи судом встановлено, що ухвалою Львівською окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 813/5744/15 замінено стягувача у виконавчих листах, виданих Львівським окружним адміністративним судом у справі № 813/5744/15, ОСОБА_3 на належного стягувача (правонаступника) ОСОБА_1 (позивач у цій справі).

Вказану ухвалу боржник у виконавчому провадженні № 52180799 ОСОБА_2 оскаржила в апеляційному порядку.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року про заміну стягувача у виконавчих листах у справі № 813/5744/15 скасовано. Прийнято постанову, відповідно до якої в задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 813/5744/15 відмовлено.

Таким чином, з огляду на вищевказане ОСОБА_1 , яка є позивачем у цій справі, станом на момент розгляду справи не є учасником (стягувачем) виконавчого провадження №52180799.

Більше того, суд звертає увагу, що станом на момент розгляду даної справи, відповідачем, на підставі п. 3 ч. 1 ст.ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 26.12.2022 №52180799, у зв`язку зі смертю стягувача, матері позивача - ОСОБА_3 .

З огляду на наведене, суд зазначає, що за змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частин першої та третьої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп Суд зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

За правилами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

При цьому порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи-позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Зважаючи на викладене, суд зазначає, що оскаржувана вимога державного виконавця від 12.10.2022 №52180799/7 є індивідуальним актом та стосується прав та інтересів учасників виконавчого провадження, в межах якого вона прийнята, зокрема стягувача та боржника.

Водночас, як зазначено вище, з огляду на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі №813/5744/15, позивач не є учасником виконавчого провадження №52180799.

За таких обставин прийнята державним виконавцем у виконавчому провадженні оскаржувана вимога, як акт індивідуальної дії, вчинені, на думку позивача, державним виконавцем дії жодним чином не стосуються прав та інтересів позивача та не порушують їх, а відтак не породжують для позивача права на захист.

У позовній заяві позивач наводить аргументи щодо протиправності оскаржуваної вимоги та дій (бездіяльності) державного виконавця. Що стосується порушеного права, у позовній заяві позивач вказує, що оскаржуваними рішенням та діями (бездіяльністю) відповідача порушено її право, гарантоване Конституцією та Законами України щодо обов`язковості виконання судових рішень, адже судове рішення у справі № 813/5744/15, яке набрало законної сили 18 серпня 2016 року, не виконане боржником.

Поряд з цим, суд зазначає, що позивач ОСОБА_1 не була учасником справи №813/5744/15, на момент розгляду цієї справи не є правонаступником когось із учасників, а тому відсутні підстави вважати, що її право через можливе невиконання судового рішення у вказаній справі якимось чином порушене. При цьому суд повторно наголошує, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Зважаючи на те, що позивач не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів оскаржуваними рішенням та діями (бездіяльністю) відповідача, а лише стверджує про їх протиправність, то у задоволенні заявлених позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, то відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Братичак Уляна Володимирівна