Справа № 160/10500/20
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 квітня 2023 року

м. Київ

справа №160/10500/20

адміністративне провадження № К/9901/41403/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Губської О. А.,

суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадської організації "Платформа Громадський Контроль" до Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Паркт Сервіс Группе" про визнання протиправними та нечинними рішень, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркт Сервіс Группе" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року, прийняте у складі судді Голобутовського Р.З., та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року, ухвалену у складі колегії суддів: Олефіренко Н.А. (головуючий), Білак С.В., Шальєвої В.А.,

І. Суть спору:

1. Громадська організація "Платформа Громадський Контроль" (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Паркт Сервіс Группе", в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила:

1.1. визнати протиправним та нечинним повністю рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 28.08.2020 року № 882 «Про затвердження тарифів вартості паркування на майданчиках для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі»;

1.2. визнати протиправним та нечинним повністю рішення Дніпровської міської ради від 02.09.2020 року № 90/60 «Про деякі питання щодо організації паркування транспортних засобів у м. Дніпрі».

2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 28.08.2020 Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради прийнято рішення «Про затвердження тарифів вартості паркування на майданчиках для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі». Означеним рішенням затверджено тарифи вартості послуг паркування на майданчиках для платного користування транспортних засобів у м. Дніпрі, що у Додатку 1 до рішення, в якому затверджено 138 платних парковок, вартість однієї години паркування на яких складає 10 або 15 гривень в залежності від адреси розміщення парковки. Також вказаним рішенням визнано такими, що втратили чинність рішення виконкому Дніпровської міської ради: №512 від 11.04.2011 року, № 1231 від 28.09.2011 року, № 943 від 05.12.2017 року, № 323 від 24.04.2018 року, № 1039 від 23.10.2018 року, № 743 від 23.07.2019 року, № 253 від 18.02.2020 року, № 838 від 25.08.2020 року, які ще 26.08.2020 року були визнані протиправними та нечинними Третім апеляційним адміністративним судом у справі №160/12303/19. Позивач вважає оскаржуване рішення, яке є регуляторним актом, протиправним та нечинним, оскільки останнє не відповідає чинному законодавству України внаслідок порушення процедури його підготовки, розгляду та прийняття, зокрема, приписам Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» № 1160-IV від 11.09.2003 року, яким передбачено процедуру розробки, підготовки до прийняття, обговорення, прийняття та оприлюднення регуляторних актів. Уточнена позовна заява також обґрунтована порушенням відповідачами процедури прийняття спірних рішень як регуляторних актів згідно з встановленими Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" вимогами.

3. Відповідачі та третя особа позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

4. 28.08.2020 року Виконавчий комітет Дніпровської міської ради прийняв рішення №882 «Про затвердження тарифів вартості паркування на майданчиках для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі».

5. Вказаним рішенням затверджено тарифи вартості послуг паркування на майданчиках для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі.

6. Зокрема, у Додатку 1 до рішення міститься перелік парковок, вартість однієї години паркування на яких складає 10 або 15 гривень в залежності від адреси розміщення парковки.

7. Також цим рішенням визнано такими, що втратили чинність рішення виконкому Дніпровської міської ради: №512 від 11.04.2011 року, № 1234 від 28.09.2011 року, № 383 від 25.05.2017 року, № 943 від 05.12.2017 року, № 323 від 24.04.2018 року, № 1039 від 23.10.2018 року, № 743 від 23.07.2019 року, № 253 від 18.02.2020 року, № 838 від 25.08.2020 року.

8. У подальшому Дніпровською міською радою прийнято рішення від 02.09.2020 року № 90/60 «Про деякі питання щодо організації паркування транспортних засобів у м. Дніпрі», яким вирішено:

п. 1 Скасувати рішення Виконавчого комітету міської ради від 28.08.2020 № 882 «Про затвердження тарифів вартості паркування на майданчиках для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі».

п. 2 Доручити Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради розробити та подати на розгляд виконавчого комітету міської ради проєкт рішення виконавчого комітету міської ради про затвердження тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі після процедури громадського обговорення зазначеного проєкту в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

п. 3 Тимчасово, до затвердження виконавчим комітетом міської ради тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі в порядку, передбаченому п. 2 цього рішення, затвердити вартість послуг паркування транспортних засобів у м. Дніпрі у розмірі 10 гривень за годину паркування.

п. 4 Рекомендувати інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради при першій фіксації адміністративного правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху не накладати стягнення у вигляді штрафу, а виносити попередження правопорушнику.

п. 5 Контроль за виконанням цього рішення покласти на заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів, директора департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради і голову постійної комісії міської ради з питань транспорту та зв`язку.

9. Вважаючи те, що відповідачами допущені порушення вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» при прийнятті вказаних рішень, Громадська організації «Платформа Громадський Контроль» звернулася до суду з цим позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог.

ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухваленн

10. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року позов задоволено частково.

10.1. Визнано протиправним та нечинним пункт 3 рішення Дніпровської міської ради від 02.09.2020 року № 90/60 «Про деякі питання щодо організації паркування транспортних засобів у м. Дніпрі».

10.2. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

11. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 28.08.2020 року № 882 «Про затвердження тарифів вартості паркування на майданчиках для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» за своєю правовою природою є регуляторним актом, яким змінені норми права, оскільки воно розраховано на неодноразове застосування та щодо невизначеного кола осіб з метою встановлення тарифів вартості послуг з платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі. Разом з тим, відповідачем у встановлений Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» спосіб не вчинено ані повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акту з метою одержання зауважень і пропозицій, ані відповідного аналізу регуляторного впливу; не проведено належним чином їх обговорення. Вказане має наслідком порушення принципу прозорості та врахування громадської думки та тягне за собою порушення прав як позивача, так і інших громадян - мешканців м. Дніпра. Тож зважаючи на порушення відповідачем законодавчо визначеної процедури прийняття оскаржуваного рішення щодо затвердження тарифів вартості послуг паркування на майданчиках для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі, яке є регуляторним актом, прийняття цього рішення було неможливе з огляду на приписи статті 36 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

12. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Паркт Сервіс Группе" звернулося із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

13. Нормативними підставами для касаційного оскарження судових рішень в цій справі відповідач зазначив пункти перший та третій частини четвертої статті 328 КАС України.

14. Заявник пояснив, що суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 31.03.2021 у справі №640/21611/19, а саме щодо права громадської організації на звернення до суду.

15. Водночас скаржник вказав, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме частини 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» в частині визначення поняття щодо регуляторного акту та юридичного впливу в розрізі з ч.1 ст. 18, п. 24 ч.1 ст, 26, пп. 8 п. а ст. 28, ч.1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»:

- щодо непоширення дії Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» на Тимчасові рішення прийнятті органом місцевого самоврядування, які за своєю правовою природою відносяться до актів, що містять індивідуально-конкретні приписи для суб`єкта господарювання, щодо надходження коштів до міського бюджету зі збору за місця паркування, встановленого ст. 268-1 Податкового кодексу України дія якого припиняється з прийняттям рішення регуляторного акту про затвердження тарифів вартості послуг паркування на майданчиках для платного паркування транспортних засобів ум. Дніпро;

- щодо умови визначення моменту припинення дії Тимчасового рішення, якщо припинення пов`язано з відповідною подією враховуючи, що жодним нормативно- правовим актом не передбачено вичерпного переліку підстав та обставин за яких дія рішення вважається припиненою.

16. Скаржник наголосив, що рішення Дніпровської міської ради від 02.09.2020 року №90/60 «Про деякі питання щодо організації паркування транспортних засобів у м. Дніпрі», яким було тимчасово, до затвердження виконавчим комітетом міської ради тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі затверджено вартість послуг на паркування є нечинним, адже рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 03.06.2021 № 573, було затверджено тарифи на послуги з користуванням майданчиками для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі. Таким чином, на час ухвалення Третім апеляційним адміністративним судом постанови від 15.06.2021 у справі № 160/10500/20, оспорюваний пункт рішення Дніпровської міської ради від 02.09.2020 року № 90/60, втратив свою чинність з настанням відповідної події, оскільки дія пункту рішення мала тимчасовий характер та розповсюджувалась до затвердження виконавчим комітетом міської ради тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі, а тому у суду не було жодних підстав для визнання нечинного оспорюваного пункту рішення нечинним.

16.1. При цьому, скаржник зазначив, що судами першої та апеляційної інстанцій було неправильно застосовані норми матеріального права, зокрема, ст. 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності» від 11 вересня 2003 року № 1160-ІУ (далі - Закон № 1160) та невірно застосовано поняття нормативно-правового акту в розумінні п.18 ч.1 ст. 4 КАС України, у зв`язку з чим суди прийшли до помилкового висновку про те, що пункт 3 рішення Дніпровської міської ради від 02.09.2020 № 90/60 «Про деякі питання щодо організації паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» є регуляторним актом, який розрахований на неодноразове застосування і щодо невизначеного кола осіб, з метою затвердження тарифів вартості послуг паркування на майданчиках для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі». В тому числі, про помилковість висновків суду свідчить і твердження, що рішенням від 02.09.20 № 90/60 фактично були внесенні зміни в рішення від 28.08.2020 року №882 (регуляторний акт), без дотримання визначеної Законом № 1160 процедури.

16.2. Також скаржник звертає увагу, що рішення Дніпровської міської ради № 90/60 від 02.09.2020 року стосуються лише одного адміністративного органу та одного суб`єкта господарювання і не зачіпають інтереси інших таких органів та суб`єктів господарювання. Пункт 3 спірного рішення є тимчасовим та не встановлює, не скасовує, не змінює норми права, не регулює господарські відносини між суб`єктами господарювання, не регулює адміністративні відносини між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання. Отже, враховуючи поняття «нормативно-правовий акт» та «регуляторний акт», що наведені у КАС України та Законі № 1160, вбачається, що пункт 3 рішення № 90/60 не встановлює загальні правила поведінки, а лише тимчасово встановлює вартість паркування агента ТОВ «Паркт Сервіс Группе» (касатора). Таким чином, пункт 3 рішення Дніпровської міської ради № 90/60 від 02.09.2020 не належать до категорії регуляторних актів, як наслідок, відсутні порушення відповідача щодо процедури прийняття таких рішень.

17. Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркт Сервіс Группе" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року.

18. Відповідачі у відзивах на касаційну скаргу просила її задовольнити, скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

19. Вирішуючи питання щодо можливості касаційного перегляду за цією касаційною скаргою, Верховний Суд виходить із такого.

20. Імперативними приписами частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

21. Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

22. Частиною першою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

23. Верховний Суд перевірив наведені у касаційній скарзі доводи в межах підстави відкриття касаційного провадження та дійшов висновку, що касаційне провадження у цій справі слід закрити.

24. Колегією суддів встановлено, що касаційна скарга в межах визначеної скаржником підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України обґрунтована ухваленням судових рішень без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладеного у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №640/21611/19, а саме щодо права громадської організації на звернення до суду.

25. Умовою для перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

26. Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

27. Водночас для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15, від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16, від 13.09.2017 у справі № 923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі № 760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі № 648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц тощо).

28. Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 38-39 постанови від 12.10.2021).

29. Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

30. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

31. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (пункти 96-98 постанови від 12.10.2021).

32. Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

33. Так, 31 березня 2021 року Верховний Суд розглянув справу №640/21611/19 за позовом Громадської організації "Європейський закон і порядок" до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Концепт Плаза", Товариство з обмеженою відповідальністю "АРІКС" про про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, предметом судового контролю у якій були дії Державної архітектурно-будівельної інспекції України щодо внесення зміни даних № ІV81 у Дозвіл на виконання будівельних робіт №2147-Шв/С від 20.08.2010 із будівництва адміністративно-готельного комплексу по вул. Гончара, 69 у Шевченківському районі м. Києва на підставі повідомлення замовника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Концепт Плаза" та щодо внесення до Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів інформації про внесення зміни даних №ІV81 у Дозвіл на виконання будівельних робіт №2147-Шв/С від 20.08.2010 на виконання будівельних робіт із будівництва адміністративно-готельного комплексу по вул. Гончара, 69 у Шевченківському районі м. Києва на підставі повідомлення замовника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Концепт Плаза".

34. Тобто, предметом спору у цій справі було, зокрема, оскарження дій Державної архітектурно-будівельної інспекції України, які полягали у внесенні змін даних у Дозвіл на виконання будівельних робіт, виданого третій особі - ТОВ "Концепт Плаза".

35. За результатом розгляду цієї справи Верховний Суд дійшов висновку про те, що визначені у статуті мета та напрямки діяльності Громадської організації "Європейський закон і порядок" є загальними та не пов`язані безпосередньо зі сферою будівництва. Організація не навела обставин, які б свідчили про її безпосередню заінтересованість у вирішенні питання, що є предметом позову; безпосереднього зв`язку з предметом спору та не зазначила інтереси яких саме осіб є предметом судового захисту.

36. Разом з тим, у розглядуваній справі предметом позову є оскарження рішення органу місцевого самоврядування про встановлення тарифів на паркування, яке поширюється на невизначене коло осіб, а підставою позову - порушення органом місцевого самоврядування Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарювання» та інших законодавчих актів.

37. Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, оскаржувані рішення стосуються затвердження тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі, мешканці міста Дніпра та, зокрема, ГО «Платформа Громадський Контроль» мали право взяти участь в обговоренні встановлення таких тарифів, надати свої зауваження і пропозиції щодо проектів регуляторних актів та відповідних аналізів регуляторного впливу у строки та в порядку, визначені чинним законодавством, однак, у зв`язку із порушенням відповідачами процедури прийняття спірних рішень були позбавлені такої можливості, вказане безпосередньо вплинуло на їх права та інтереси.

38. До того ж звернення громадської організації до суду з метою усунення порушення норм регуляторного законодавства відповідає меті захисту такого суспільного інтересу як право громадян-споживачів послуг на користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів за тарифами, встановленими органами місцевого самоврядування виключно у спосіб та порядку, передбаченому законодавством України. Відповідно до Статуту ГО «Платформа Громадський Контроль» позивач має право діяти в інтересах членів організації та суспільства в цілому для захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема, економічних, соціальних, культурних, екологічних та інших інтересів. У цьому випадку ГО «Платформа Громадський Контроль» діє на захист інтересів своїх членів та інтересів територіальної громади міста Дніпра.

39. Отже, наведені вище висновки Верховного Суду у справі № 640/21611/19 не могли бути застосовані судом апеляційної інстанції до правовідносин у даній справі, які є відмінними за обставинами та предметом доказування.

40. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

41. З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що наведені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень в частині порушення судами пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, не знайшли свого підтвердження, оскільки висновки щодо застосування норми права, які викладені у постанові Верховного Суду та на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

42. Крім того, касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрито також з підстави, зокрема, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

43. Спірним при перегляді справи в касаційному порядку є питання з приводу того, чи належать рішення Дніпровської міської ради № 90/60 від 02.09.2020 «Про деякі питання щодо організації паркування транспортних засобів у м. Дніпрі», зокрема його пункт 3, яким встановлено, що «Тимчасово, до затвердження виконавчим комітетом міської ради тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі в порядку, передбаченому п. 2 цього рішення, затвердити вартість послуг паркування транспортних засобів у м. Дніпрі у розмірі 10 гривень за годину паркування» до категорії регуляторних актів.

44. Верховний Суд враховує, що після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховним Судом сформовано правову позицію у подібних правовідносинах щодо належності аналогічного рішення до категорії регуляторних актів та необхідності дотримання Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері госаодарювання» при встановленні тарифів на паркування.

45. Так, у постанові від 31.03.2021 у справі № 160/12303/19 за позовом Громадської організації «Платформа Громадський Контроль» до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Паркт Сервіс Группе», про визнання протиправним та нечинним рішення Виконкому від 11 квітня 2011 року № 512 «Про затвердження тарифів вартості послуг паркування на майданчиках для платного паркування транспортних засобів у м.Дніпропетровську» із подальшими змінами та доповненнями, яким затверджено тарифи вартості послуг паркування на майданчиках для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпропетровську, Верховний Суд наголосив, що вказане рішення Виконкому є регуляторним актом, який розрахований на неодноразове застосування і щодо невизначеного кола осіб, з метою затвердження тарифів вартості послуг паркування на майданчиках для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі.

46. Верховний Суд звернув увагу, що за наведеним у статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарювання» визначенням регуляторний акт - це:

- прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання;

- прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

47. Таким чином законодавчо закріплено, що регуляторним актом може визнаватись як нормативно-правовий акт, так й інший офіційний письмовий документ, який відповідає сукупності певних ознак, зокрема таких як: 1) прийняття уповноваженим на це регуляторним органом; 2) встановлення, зміна чи скасування норм права; 3) застосування неодноразово та щодо невизначеного кола осіб.

48. За таких обставин Верховний Суд дійшов до висновку, що судом апеляційної інстанції правильно визначено правову природу оскаржуваного у цій справі рішення Виконкому.

49. Доводи скаржника про те ще, що пункт 3 спірного у розглядуваній справі рішення є тимчасовим є безпідставними та не змінюють правової природи оскаржуваного рішення.

52. Отже, враховуючи зазначені вище висновки Верховного Суду, суд першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та нечинним пункту 3 рішення Дніпровської міської ради від 02.09.2020 року № 90/60 «Про деякі питання щодо організації паркування транспортних засобів у м. Дніпрі».

53. З огляду на викладене, доводи ТОВ "Паркт Сервіс Группе" у касаційній скарзі про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не знайшов підтвердження.

54. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

55. Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

56. У зв`язку з викладеним, у цій справі наявні підстави для закриття касаційного провадження.

Керуючись статтями 339, 355, 359 КАС України, Суд,-

У Х В А Л И В:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркт Сервіс Группе" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 рокуу справі №160/10500/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. А. Губська

Судді М.В. Білак

О.В. Калашнікова