Справа № 420/18378/22
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2023-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

16.12.2022 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо припинення з 30.09.2021 року виплати судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , яка не здійснює правосуддя, доплат до посадового окладу судді, а саме надбавки за вислугу років;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області провести з 30 вересня 2021 року нарахування та виплату судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди з урахуванням щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків до посадового окладу.

Даний позов подано до суду засобами поштового зв`язку 15.12.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до Указу Президента України № 425/2016 від 29.09.2016 року «Про призначення та звільнення суддів» її призначено строком на п`ять років суддею Комінтернівського районного суду Одеської області. Наказом № 8-ОС від 03 листопада 2016 року позивач зарахована до штату Комінтернівського районного суду Одеської області з 04 листопада 2016 року та їй встановлено посадовий оклад згідно штатного розпису. Наказом голови Комінтернівського районного суду Одеської області № 12-ОС від 01 липня 2020 року, відповідно до частини 5 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу з 01.07.2020 року, як такій, стаж роботи якої станом на 01.07.2020 року становить 8 років 07 місяців 29 днів.

Як вказано у позові повноваження позивача на здійснення правосуддя припинилися 30 вересня 2021 року у зв`язку із закінченням строку, на який ОСОБА_1 було призначено. На сьогодні ОСОБА_1 обіймає посаду судді у зазначеному суді, але не здійснює правосуддя у зв`язку із закінченням строку повноважень.

Позивач стверджує, що за період з 30 вересня 2021 року до 05 грудня 2022 року їй була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб із застосуванням розміру 2 102 грн., що є меншим ніж гарантовано ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та є порушенням права на оплату праці встановленого на 01 січня 2021 року та відповідно на 01 січня 2022 року, але незважаючи на це, винагорода судді з 30 вересня 2021 року позивачу виплачена без щомісячних доплат за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, що порушує її право на належне матеріальне забезпечення, що підтверджується довідкою ТУ ДСА України в Одеській області №5-2265/22 Вих. від 09.11.2022 року.

ОСОБА_1 вважає такі дії відповідача щодо не нарахування та невиплати їй щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків до посадового окладу протиправними.

Ухвалою суду від 21.12.2022 року позов залишено без руху та роз`яснено позивачу, що повинні бути усунені, шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

За вх.№40112/22 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 21.12.2022 року надійшов лист разом із заявою про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 19.01.2023 року прийнято до розгляду позов та відкрито провадження по справі.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за правилами ст.262 КАС України.

06.02.2023 року (вхід. № ЕП/3723/23) від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Так, у відзиві вказано, що Південним офісом Держаудитслужби на підставі пункту 8.17 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на I квартал 2021 року (в частині інспектувань), пункту 1.1.6.3 Плану проведення заходів державного Фінансового контролю Південного офісу Держаудитслужби на 1 квартал 2021 року та на підстав вiд 25.02,2021, 10.03.2021, 16.04.2021 №№ 159, 160, 161, 162, 163, 164,206, 261, виданих Південним офісом Держаудитслужби, проведена ревізія окремих питань фінансово господарської діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області за період з 01.01.2019 по 31.12.2020. 01 червня 2021 року Південним офісом Держаудитслужби надано Акт №08-11/24 Про результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області за період з 01.01.2019 по 31.12.2020. 01 липня 2021 року на адресу територіального управління ДСА України в Одеській області надійшла вимога щодо усунення порушень вiд 25.06.2021 року №151508-14/3274-2021. У Вимозі Південного офісу Держаудитслужби вiд 25.06.2021 No151508 14/3274-2021 щодо усунення виявлених порушень зазначається, що на порушення ч. 10 ст. 135 Закону України Про судоустрій та статус суддів від 02 червня 2016 р. № 1402-VIII, 10 суддям місцевих загальних судів Одеської області проведено нарахування та виплату доплат до посадового окладу у 2020 році, незважаючи на те, що вони не здійснювали правосуддя, на загальну суму 776 369,57 грн, на яку нараховано і сплачено єдиного соціального внеску (далі (CB) - 170 801,31 грн. Крім того, проведено нарахування проте не виплачено доплат таким суддям у сумі 293 777,8 грн, на яку нараховано єдиного соціального внеску - 64 631,12 гривні. Враховуючи наведене, у пункті №1 Вимоги вказано: Забезпечити відшкодування на користь ТУ ДСА України в Одеській області відповідно до норм статей 130 - 136 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). втрат, заподіяних внаслідок безпідставного нарахування і виплати доплат суддям до посадового окладу, які не здійснювали судочинство, у загальній сумі 776 369,57 грн. (перелік осіб в додатку 29 до акта ревізії). Крім того, провести зменшення нарахувань сум доплат, які не виплаченi, суддям, які не здійснювали судочинство, у сумі 293 777,8 грн (додаток 29 до акта ревізії). Врахувати право осіб, які безпідставно отримали вищезазначені виплати, добровільно відшкодувати кошти на підставі їх письмових заяв згідно з ч. 5 ст. 130 КЗпП.

Таким чином, зазначено відповідачем, при визначенні розміру посадового окладу судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 територіальне управління ДСА України в Одеській області керувалось нормами чинного законодавства, зокрема, частиною 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в якій значиться, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, з урахування висновків Південного офісу Держаудитслужби відповідно до яких безпідставне нарахування i виплати доплат суддям до посадового окладу, які не здійснювали судочинство є порушенням норм законодавства та призводить до втрат бюджетних коштів.

Зважаючи на вищевикладене, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області просить суд прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Станом дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

Указом Президента України № 425/2016 від 29.09.2016 року призначено строком на п`ять років на посаду судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 (а.с.11-16).

Наказом № 8-ОС від 03 листопада 2016 року ОСОБА_1 зараховано до штату Комінтернівського районного суду Одеської області з 04 листопада 2016 року та їй встановлено посадовий оклад згідно штатного розпису (а.с.17).

Наказом № 12-oc від 01.07.2020 року відповідно до ч.5 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (а.с.18) встановлено ОСОБА_1 - судді Комінтернівського районного суду Одеської області з 01.07.2020 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 посадового окладу, як такій, стаж роботи якої станом на 01.07.2020 року 8 років 07 місяців 29 днів.

Як вказує позивач її повноваження на здійснення правосуддя припинилися 30 вересня 2021 року у зв`язку із закінченням строку, на який її було призначено. На сьогодні позивач обіймає посаду судді у зазначеному суді, але не здійснює правосуддя у зв`язку із закінченням строку повноважень.

Згідно довідки №5-2265/22вих від 09.11.2022 року, яка видана Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області, позивач з 01.11.2021 року отримує суддівську винагороду в розмірі посадового окладу.

Позивач, вважаючи протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо припинення з 30.09.2021 року виплати судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , яка не здійснює правосуддя, доплат до посадового окладу судді, а саме надбавки за вислугу років, звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Положеннями статті 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною першою статті 135 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII Про судоустрій і статус суддів (далі - Закон №1402-VIII) імперативно встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини 3 статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно з частиною п`ятою статті 135 Закону №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Частиною десятою статті 135 Закону №1402-VIII встановлено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Аналогічна норма містилася у частині десятій статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI, згідно якої передбачалось, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Водночас, положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VI визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.

За висновками цього Рішення, Конституційний Суд України вирішив:

1. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

2. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, для цілей застосування окремих положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд зазначив наступне, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Конституційний Суд України вважає, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 для цілей застосування окремих положень Закону № 1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

Так, згідно приписів частин першої, другої статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

Отже, Конституцією України та спеціальними законодавчими актами визначено гарантії незалежності суддів, що є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Серед таких гарантій виділено: особливий порядок його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; недоторканність та імунітет судді; незмінюваність судді; порядок здійснення правосуддя, таємниця ухвалення судового рішення; заборона втручання у здійснення правосуддя; відповідальність за неповагу до суду чи судді; функціонування органів суддівського врядування та самоврядування; забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; право судді на відставку, а також окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, зокрема надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Рішенням Конституційного Суду України, встановлено, що випадки нездійснення правосуддя поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, згідно із Законом №1402 нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (частина перша статті 55); з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України (частина восьма статті 56, частини перша, друга статті 89); з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина третя статті 82, частини шоста, сьома статті 147).

Суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15).

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13.10.2021 року по справі № 120/1655/21-а.

Відповідно до частини другої статті 151-2 Конституції України рішення та висновки Конституційного Суду України є остаточними і обов`язковими до виконання. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (пункти 3, 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 № 15-рп/2000 у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

Також судом враховується, що положення частини 10 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, які визнані рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року за № 11-р/2018 не конституційними були тотожними за змістом положенням частини десятої статті 135 Закону № 1402-VIII.

Таким чином, суд приходить до висновку, що перебуваючи на посаді судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 не здійснювала правосуддя через обставини, що не залежать від її волі, а тому позивач має право на отримання доплат до посадового окладу.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення ЕСПЛ у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення ЕСПЛ у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Словосполучення відповідно до закону вимагає, по-перше, аби оспорюваний захід мав юридичну основу у національному праві. По-друге, воно стосується якості закону, про який ідеться, і передбачає вимогу, що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе, і такий закон повинен відповідати принципу верховенства права (п. 55 рішення Суду у справі Kopp проти Швейцарії від 25.03.1998 р. (Reports of Judgments and Decisions 1998-II)).

Зазначене словосполучення означає, зокрема, що норми національного права мають бути достатньо передбачуваними, аби вказати особам на обставини та умови, за яких органи влади мають право вдатися до заходів, які впливатимуть на конвенційні права цих осіб (п. 39 рішення Суду у справі C.G. and Others проти Болгарії від 24.04.2008 р. (справа № 1365/07)). Більше того, закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади. Наявність спеціальних процесуальних гарантій є важливою у цьому контексті. Те, що вимагається через такі гарантії, буде залежати, принаймні до певної міри, від характеру та ступеня втручання, що розглядається (п. 46 рішення Суду у справі P.G. and J.H. проти Сполученого Королівства (справа № 44787/98, ECHR 2001-IX))та див.п.169-170 рішення ЄСПЛ у справі Олександр Волков проти України (заява № 21722/11).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (рішення у справі Скордіно проти Італії (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Щокін проти України (заяви №№23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком Відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України.

Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.

Обмеження права на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі становить порушення вимог ст. ст. 19, 129, 130 Конституції України , ст.135 Закону № 1402-VIII та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний орган, який не дотримується своїх власних процедур, не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Враховуючи вищевикладені висновки суду, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню шляхом:

- визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо припинення з 01.11.2021 року виплати судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , яка не здійснює правосуддя, доплат до посадового окладу судді, а саме надбавки за вислугу років;

- зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області провести з 01.11.2021 року нарахування та виплату судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди з урахуванням щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків до посадового окладу.

Щодо вимог позивача в частині проведення з 30.09.2021 року по 31.10.2021 нарахування та виплату судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди з урахуванням щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків до посадового окладу, суд зазначає.

Як вказано у позові, з 30 вересня 2021 року позивачу виплачена без щомісячних доплат за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, що порушує її право на належне матеріальне забезпечення, що підтверджується довідкою ТУ ДСА України в Одеській області №5-2265/22 Вих. від 09.11.2022 року.

В той же час, згідно довідки №5-2265/22вих від 09.11.2022 року на яку покликається позивач, ОСОБА_1 саме з 01.11.2021 року отримує суддівську винагороду в розмірі лише посадового окладу.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки доказів на підтвердження того, що у вказаний період нарахування надбавки не здійснювалось до суду не надано, а згідно довідки №5-2265/22вих від 09.11.2022 року позивач саме з 01.11.2021 року отримує суддівську винагороду лише в розмірі посадового окладу, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо припинення з 01.11.2021 року виплати судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , яка не здійснює правосуддя, доплат до посадового окладу судді, а саме надбавки за вислугу років.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області провести з 01.11.2021 року нарахування та виплату судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди з урахуванням щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків до посадового окладу.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (адреса: вул. Бабеля, 2, м. Одеса, 65005, ).

Суддя С.М. Корой