Справа № 420/62/23
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2023-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/62/23
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до ГУДПС в Одеській області (далі ГУДПС) про визнання протиправним та скасування пункту 5 вимоги №Ф-36314-51У від 16.11.2020 року та визнання її такою, що не підлягає виконанню у зв`язку з пропуском строку звернення до виконання.

Також, позивачкою подано заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій зазначено про те, що про наявність виконавчого провадження та існування вимоги їй стало відомо 02.12.2022 року після блокування банківських рахунків. Крім того, представником позивачки зазначено, що про існування вимоги стало відомо лише у грудні 2022 року, раніше її позивачка не отримувала, так само як і постанови виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій. Оскільки про наявність вимоги стало відомо у грудні 2022 року, то у найкоротші терміни позивачка звернулась до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду відхилено, позовну заяву до ГУДПС про визнання протиправною та скасування пункту 5 вимоги №Ф-36314-51У від 16.11.2020 року та визнання такою, що не підлягає виконанню, залишено без розгляду.

Не погоджуючись з даною ухвалою, позивачка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що судове рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просила його скасувати та повернути справу для продовження розгляду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що в постанові від 24.09.2019 року по справі №825/1109/16 Верховний Суд дійшов висновку, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі невиконання цього обов`язку, платник не вправі посилатись на не отримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.

В постанові від 05.03.2021 року по справі №640/9172/20 Верховний Суд дійшов висновку, що платник єдиного соціального внеску для захисту своїх прав і законних інтересів має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС.

Судом зазначено, що посилання позивачки на неотримання поштової кореспонденції з урахуванням вищенаведених приписів законодавства не може бути поважною причиною пропуску звернення до суду.

Отже, оскільки позов подано до суду 02.01.2023 року то, позивачкою пропущено шестимісячний строк на оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки), а наведені у заяви причини поновлення не є поважними.

Виходячи з приписів Податкового кодексу України та висновків Верховного Суду, позивачка не забезпечила отримання нею кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тому є необґрунтованими посилання на неотримання документів як на обставину, що звільняє від настання у зв`язку з цим негативних наслідків.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновками та зазначає, що положеннями статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту статті 123 КАС України вбачається, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спірна вимога №Ф-36314-51У була прийнята відповідачем 16.11.2020 року.

Положеннями статті 42.2 ПК України передбачено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно ст.42.5 ПК України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 відповідно до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань зареєстрована 01.08.2006 року як фізична особа-підприємець, адреса на момент державної реєстрації - АДРЕСА_1 , яка не змінилась і на теперішній час та зазначена нею і в позовній заяві, і в апеляційній скарзі.

На вказану адресу 04.01.2021 року ГУДПС було направлено вимогу з рекомендованим повідомленням про вручення.

Водночас, 08.02.2021 року дане поштове відправлення було повернуто до ГУДПС з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Згідно абз.2 ст.42.5 ПК України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Отже, враховуючи вказані положення абз.2 ст.42.5 ПК України та з огляду на повернення поштового відправлення до ГУДПС з відміткою "за закінченням терміну зберігання" 08.02.2021 року, колегія суддів приходить до висновку, що вказана дата є датою вручення позивачці спірної вимоги №Ф-36314-51У та відправною точкою для перебігу шестимісячного строку звернення до суду.

Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернулась в січні 2023 року, що свідчить про наявність факту значного пропуску строку звернення до суду та про правомірність залишення судом першої інстанції вказаного позову без розгляду.

Крім того, апелянтом зазначено, що з наявних у матеріалах справи копій документів не можливо встановити, чи направлялась даним листом саме оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-36314-51У від 16.11.2020, оскільки відповідачем не надано до суду ні реєстру про направлення, ні опису вкладення, з якого можна встановити, що вкладенням в лист була саме вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-36314-51У від 16.11.2020.

Колегія суддів не приймає до уваги вказані посилання та зазначає, що діючим законодавством не передбачено обов`язку складання/зберігання/надання податковим органом реєстру про направлення чи опису вкладення, за відсутності яких вказане направлення вимоги могло б вважатись неналежним.

Більше того, суд зазначає, що вказаний аргумент позивачки мав би значення у випадку отримання адресатом поштового відправлення, в якому, на думку адресата, вимоги могло б не бути, що свідчило б про її не отримання та, відповідно, про відсутність факту початку перебігу строків звернення до суду, чого (фактичного отримання відправлення) в межах даної справи не відбулось.

Також, апелянтка зазначила, що відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку за наявності у відправника інформації щодо номеру мобільного телефону адресата, такий зазначається на поштовому відправленні. Зазначення такої інформації, відповідно, вимагається єдиним національним оператором поштового зв`язку - AT «Укрпошта» для покращення надання послуг користувачам.

У відповідності до пункту 21 Правил адресат реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу інформується про надходження адресованого йому поштового відправлення, поштового переказу через смс-повідомлення, повідомлення, що підтримується засобами Інтернету, або повідомлення у паперовому вигляді за встановленим оператором поштового зв`язку зразком.

Відповідно до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань у ОСОБА_1 був заповнений та зазначений мобільний номер телефону, відповідно до якого з нею можливо було отримати зв`язок.

Водночас, на поштовому конверті зі штрих-кодовим ідентифікатором №596 не міститься номера телефона, відповідно до якого позивачка могла б отримати смс-повідомлення про надходження їй кореспонденції та за наявності у поштовому конверті вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-36314-51У від 16.11.2020 отримати її.

Колегія суддів не приймає до уваги вказані доводи та зазначає, що діючим законодавством не передбачено обов`язку для податкового органу встановлення номера телефона платника податків та його зазначення на поштовому конверті для дотримання порядку направлення податкової вимоги; стаття 42.5 ПК України лише передбачає, що у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику), що і було зроблено відповідачем.

Окремо, колегія суддів зазначає, що позивачкою в обґрунтування власної позиції наголошено про порушення відповідачем низки норм законодавства та не вчинення належних дій, які б дозволили їй вчасно отримати податкову вимогу.

Водночас, позивачкою жодним чином не пояснено факт не вчинення нею добросовісно належних, достатніх та розумних дій для отримання податкової вимоги. ОСОБА_1 не пояснила, що завадило їй звернутись до поштового відділення за відправленням, яке було надіслано відповідачем, також не вказано чому нею не використано можливість отримувати документи через електронний кабінет платника податків, що значно б спростило документообіг між нею та відповідачем.

Також суд зазначає, що обов`язок щодо сплати ЄСВ платниками податків є визначений діючим законодавством, яке має відкритий характер та доступне для ознайомлення та вивчення необмеженим колом осіб, в зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 , яка ще 01.08.2006 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, повинна бути обізнана щодо наявності обов`язку по його сплаті. При цьому, зі змісту позову не вбачається посилань щодо відсутності підстав для сплати позивачем ЄСВ, натомість є аргументація виключно процедурного характеру (тобто не стосується права, як такого).

Суд зазначає, що статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Частиною першою статті 45 КАС України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з пунктом шостим частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» («Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Osman v. the United Kingdom» («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Водночас, з матеріалів справи не вбачається, а позивачкою не доведено наявність дійсно істотних обставин, перешкод чи труднощів, які б не передбачали можливість їх нівелювання і які унеможливили своєчасне звернення до суду, що свідчить про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.