Справа № 560/1900/23
Суддя: Шинкоренко С. В.
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа№560/1900/23
Провадження №2-а/672/5/23
РІШЕННЯ
04 квітня 2023 року м. Городок
Городоцький районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді Шинкоренка С.В., за участю секретаря Терещук Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку письмового провадження в залі суду м. Городка адміністративну справу №560/1900/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області
про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,
ОСОБА_1 09.02.2023 звернувся до Городоцького районного суду Хмельницької області із адміністративним позовом до відповідача, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (серія ЕАС №6511083).
Позивач пояснив суду, що 07.02.2023 о 09.42 він керував транспортним засобом по вул. Шевченка у м. Городок, де його зупинив інспектор ВПД №1 Пачосік А.В. та висунув обвинувачення в тому, що він не надав переваги в русі пішоходам на пішохідному переході, а також не увімкнув аварійну сигналізацію після зупинки автомобіля на вимогу поліцейського.
Як наслідок, відносно позивача було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення від 07.02.2023 р. серії серія ЕАС №6511083 та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510.00 грн.
Ухвалою суду від 04.04.2023 було відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі в якості співвідповідача інспектора ВПД №1 ХРУП ГУНП у Хмельницькій області Пачосіка А.В.
В судове засідання позивач не з`явився, однак подав на адресу суду письмову заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просить скасувати постанову від 07.02.2023 серії ЕАС №6511083 про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510.00 грн.
На підтвердження свого позову вказує, що поліцейським вказана постанова була складена безпідставно, оскільки в його діях відсутній склад вказаних правопорушень. Позивач вважає, що оскільки пішоходи стояли на краю дороги, а не здійснювали рух, то він не створив для них жодних перешкод. Також вважає, що неувімкнення ним світлової аварійної сигналізації при зупинці автомобіля не може бути кваліфіковане за ч.2 ст.122 КУпАП.
Представниця відповідача ГУНП в Хмельницькій області в судове засідання не з`явилася, однак подала на адресу суду відзив, у якому просить у задоволені позову відмовити, вважає що ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності з чітким дотриманням вимог законодавства.
За таких обставин, суд вважає неявку представниці відповідача такою, що мала місце за відсутності будь-яких поважних причин, а тому, вважає за можливе провести розгляд справи за її відсутності на підставі тих доказів, що є в матеріалах справи.
Суд, оголосивши заяву позивача, відзив представниці відповідача, перевіривши матеріали справи в межах наданих доказів, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом об`єктивно встановлено, що 07.02.2023 поліцейським інспектором відділу поліцейської діяльності №1 (м. Городок) Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області капітаном поліції Пачосіком А.В. було складено постанову серії ЕАС №6511083 у справі про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.122 КУпАП відносно ОСОБА_1 . Згідно даної постанови на позивача накладеного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510.00 грн. за те, що останній 07.02.2023 р. о 09.42 год. по вул. Шевченка біля… керував транспортним засобом марки Опель д/н НОМЕР_1 та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам, чим порушив п.18.1 ПДР України та п.9.9 (б) ПДР України порушення ввімкнення аварійної світлової сигналізації при зупинці працівником поліції або внаслідок засліплення водія світлом фар, чим порушив ч.2 ст.122 КУпАП.
При оцінці правомірності дій інспектора поліції, суд враховує наступне.
Згідно ч.2 ст.77 КАС України: В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Ч.2,3 ст.79 КАС України визначено, що: Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Представницею відповідача на адресу суду було подано відеозапис з місця зупинки ОСОБА_1 .
Отже, судом взяті до уваги всі подані сторонами докази, підстав для прийняття додаткових доказів у понад визначені законом строки немає і відповідних клопотань з доводами про поважність причин пропуску подання суду доказів не надходило.
За приписами ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Ст.280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема, на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення особою правопорушення.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306.
Відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Ст.14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
У відповідності до п.18.1 ПДР України, водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Згідно із ч.1 ст. 122 КУпАП, адміністративна відповідальність за вказаною частиною статті настає за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.
Відповідно до пункту 1.10 ПДР України, пішохід особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу. До пішоходів прирівнюються також особи, які рухаються в інвалідних колясках без двигуна, ведуть велосипед, мопед, мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу чи інвалідну коляску.
Пішохідний перехід ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Регульованим вважається пішохідний перехід, рух по якому регулюється світлофором чи регулювальником, нерегульованим пішохідний перехід, на якому немає регулювальника, світлофори відсутні або вимкнені чи працюють у режимі миготіння жовтого сигналу.
Відповідно до пункту 4.7 ПДР України, пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.
Відповідно до пункту 4.14 ПДР України пішоходам забороняється, зокрема, виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід.
Пунктом 4.16 ПДР України надано право пішоходу на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора.
Аналіз вищевказаних норм законодавства чинного на момент виникнення спірних правовідносин дає підстави дійти висновку, що вимога пункту 18.1 ПДР України передбачає, що на нерегульованих пішохідних переходах пішоходи мають перевагу в русі перед транспортними засобами з моменту, коли вони ступили на перехід. Для виконання вимоги цього пункту водій транспортного засобу обов`язково повинен своїм маневром показати пішоходам, що він дає дорогу, тобто знизити швидкість, якщо цього достатньо для того, щоб дати дорогу або зупинитися.
Забороняється здійснювати об`їзд пішохода, який перебуває на пішохідному переході незалежно від відстані між ним і транспортним засобом, а також збільшувати швидкість з метою «проскочити» перед пішоходом, який ступив на нерегульований пішохідний перехід.
Таким чином, водій повинен врахувати можливі маневри пішохода на пішохідному переході (пішохід може зупинитися, передбачаючи небезпеку, побігти або уповільнити хід) і спрогнозувати можливий розвиток ситуації: якщо ймовірно, що шляхи руху пішохода (незалежно від того, як він рухається) і транспортного засобу можуть перетнутися на переході, уникнути такої ситуації, тобто дати дорогу пішоходу.
Отже, перед нерегульованим пішохідним переходом, позивач не надав перевагу пішоходам (двом особам), які почали рух через проїзну частину. У цей час по правій смузі, не зупиняючись, проїхав автомобіль позивача. Даний факт чітко вбачається із дослідженого судом відеозапису із місця пригоди.
Тобто, пішоходи, впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, почали перехід проїзної частини у спеціально відведеному для цього місці. Відповідно, свідомо не зупинившись перед нерегульованим пішохідним переходом, в той час, як пішоходи почали рух, позивач безумовно створив їм небезпеку, відповідно, порушив норму 18.1 ПДР України.
До аналогічних висновків дійшов і Верховний суд у постанові від 04.12.2019 справа №751/4821/17.
Щодо порушення позивачем вимог підп. (б) п.9.9 ПДР України, а саме як зазначено у постанові: порушення ввімкнення аварійної світлової сигналізації при зупинці працівником поліції або внаслідок засліплення водія світлом фар.
Якщо виходити із того, що позивачу ставиться у вину саме не увімкнення аварійної світлової сигналізації при зупинці працівником поліції (оскільки згідно постанови мова йде ще про таке порушення внаслідок засліплення водія світлом фар), то суд приходить до такого висновку.
Як видно із дослідженого судом відеозапису, позивач після зупинки на вимогу поліцейського дійсно не ввімкнув аварійно-світлову сигналізацію.
Відповідно до підп.«б» п. 9.9 ПДР аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар.
Так, п.9.9 ПДР, який передбачає випадки, коли повинна бути ввімкнена аварійна світлова сигналізація міститься у розділі 9 ПДР "Попереджувальні сигнали".
Тобто, вимога про ввімкнення аварійної світлової сигналізації стосується вимог ПДР щодо попереджувальних сигналів.
Разом з цим, ч.2 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність, зокрема, за користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.
Правила початку руху та зміни його напрямку передбачені 10 розділом ПДР "Початок руху та зміна його напрямку".
Аналізуючи наведені вище норми, суд вважає, що в одному випадку увімкнення аварійної сигналізації виникає за передбачених та визначених умов, а у іншому випадку встановлений обов`язок подання попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, при чому за невиконання вказаних вимог відповідальність передбачена ч.2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Диспозицією ч.2 ст.122 КУпАП передбачена відповідальність не за будь-яке порушення правил користування попереджувальними сигналами, а саме за порушення правил користування попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку і лише тоді таке порушення набуває ознак протиправності і суспільної шкідливості.
Вказаною нормою не передбачена відповідальність за порушення правил користування попереджувальними сигналами при зупинці транспортного засобу. При цьому, зупинка на вимогу поліцейського не стосується початку руху чи зміни його напрямку.
Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач, здійснивши зупинку на вимогу поліцейського, не увімкнув аварійну світлову сигналізацію, що є порушенням вимог підп. «б» пункту 9.9 Правил дорожнього руху. Проте, згідно Правилами дорожнього руху, п. 9.9 «б», який передбачає випадки, коли повинна бути ввімкнена аварійна світлова сигналізація міститься у розділі 9 Правил дорожнього руху «Попереджувальні сигнали». Тобто, вимога про увімкнення аварійної світлової сигналізації стосується вимог Правил дорожнього руху щодо попереджувальних сигналів.
З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що порушення позивачем вимог підп. «б» п. 9.9 Правил дорожнього руху, що полягає у не увімкненні аварійної світлової сигналізації після зупинки на вимогу поліцейського, не може бути кваліфіковане за ч.2 ст.122 КУпАП, оскільки в даному випадку відсутній факт порушення правил користування попереджувальними сигналами саме при початку руху чи зміні його напрямку.
Отже, наведені в оскаржуваній постанові фактичні обставини справи в цій частині не узгоджуються із правовою кваліфікацією сформульованого обвинувачення.
При цьому суд враховує і те, що позивачу ставиться у вину підп. (б) п.9.9 ПДР України: порушення ввімкнення аварійної світлової сигналізації при зупинці працівником поліції або внаслідок засліплення водія світлом фар.
Дана норма містить два альтернативних склади адміністративного правопорушення, які є різними за своєю суттю та змістом. Проте вони одночасно ставляться у вину позивачу.
Отже, таке обвинувачення є неконкретизованим за своїм змістом і викладено у альтернативній формі, тобто у формі припущення, що є недопустимим і не відповідає вимогам до змісту постанови у справі про адміністративне правопорушення, викладених у ч.2 ст. 283 КУпАП.
В той же час, порушення п.18.1 ПДР України мало бути кваліфіковане працівником поліції за ч.1 ст.122 КУпАП і також не могло кваліфікуватись за ч.2 ст.122 КУпАП.
При цьому, застосовано до обох пред`явлених обвинувачень позивачу, всупереч вимогам ч.3 ст.283 КУпАП, оспорювана постанова не містить повних відомостей щодо місця вчинення правопорушення, оскільки працівником поліції було зазначено лише назву вулиці та міста без прив`язки до сталого орієнтиру (конкретної адреси:номера будинку чи певного місця).
Так, у відповідності до абз.2 п.3 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. затв. Наказом МВС України №1395 від 07.11.2015 року, визначено, що: сталий орієнтир - стаціонарно встановлений об`єкт (кут будівлі або павільйону зупинки маршрутних транспортних засобів, дорожній знак 5.60 "Кілометровий знак", опора електропередач, об`єкт дорожнього сервісу, порядковий елемент інженерної конструкції дороги тощо), який має свою назву, порядковий номер, іншу видиму відмінність серед подібних об`єктів та розташований уздовж вулиці або смуги відведення дороги (сталим орієнтиром не є дерева, кущі, транспортні засоби, які стоять, тимчасові споруди або конструкції, пересувні торговельні споруди, огорожі будівельних майданчиків або місць проведення дорожніх робіт, інші об`єкти, розташування яких на місцевості в подальшому неможливо об`єктивно визначити чи геометрія, розміри або місце розташування яких можуть з часом змінюватись).
Крім того, за змістом оскаржуваної постанови позивачу ставиться у вину вчинення правопорушення під час керування автомобілем Опель д/н НОМЕР_1 , тоді як у графі постанови «транспортний засіб» зазначені відомості про інший транспортний засіб мотоцикл Honda Pan Europian д/н НОМЕР_1 .
Вищевказщані факти свідчать про те, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам ст.283 КУпАП : сформульоване неконкретизоване обвинувачення за підп. (б) п.9.9 ПДР України; не зазначено повних відомостей про місце вчинення правопорушення; вказані суперечливі дані щодо транспортного засобу.
Крім того, навіть за умови усунення вищевказаних недоліків, дії позивача поліцейським кваліфіковані невірно, а отже в його діях відсутній склад правопорушень, що ставляться йому у вину.
Згідно ч.3 ст. 62 Конституції України: Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Отже, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 правопорушень за ч.2 ст.122 КУпАП, а доводи про зворотне є безпідставними твердженнями, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача.
Ч.3 ст.286 КАС України визначено, що: За наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
1)залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
2)скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3)скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4)змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Тому, виходячи із вищевказаного, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 .
В порядку ч.1 ст.139 КАС України стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає сплачений ним судовий збір.
Крім того, як вбачається із матеріалів справи, при поданні позову ОСОБА_1 сплатив 1073 грн. 60 коп. судового збору.
Позивач подав письмову заяву про повернення йому надмірно сплаченої частини судового збору.
Вирішуючи питання про розмір судового збору, що підлягав до сплати позивачем суд виходить із такого.
Так, постановою Великої Палати Верховного суду від 18.03.2020 року у справі № 543/775/17 висловлено наступну правову позицію.
"Відповідно до положень статей 3, 5 Закону "Про судовий збір" серед осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, немає таких, які б звільнялися від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви на постанову про накладення адміністративного стягнення, чи виключали б позовну заяву на постанову про накладення адміністративного стягнення з об`єктів оплати судовим збором.
Також Законом України від 19 вересня 2013 року № 590-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» внесені зміни до положень КУпАП щодо сплати судового збору. Так статтею 40-1 КУпАП визначено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення, а розмір та порядок сплати судового збору встановлюється законом. Згідно з приписами частини сьомої статті 283 КУпАП постанова суду (судді) про накладення адміністративного стягнення повинна містити положення про стягнення з особи, щодо якої її винесено, судового збору.
Розмір судового збору, який підлягає стягненню у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина п`ята статті 4 Закону № 3674-VI).
Інших видів платежів (зокрема, у вигляді державного мита) у випадку звернення особи до суду Закон № 3674-VI не передбачає.
Тож особи, стосовно яких ухвалено судове рішення про накладення адміністративного стягнення, є платниками судового збору.
Отже, позивачем при подані вказаного позову мав бути сплачений судовий збір в сумі 536 грн. 80 коп., тоді як фактично було сплачено 1073 грн. 60 коп. судового збору.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Оскільки позивачем при подачі позову дійсно було надмірно сплачено судовий збір, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачу вказаної частини судового збору.
Керуючись ст.ст. 244-246, 286 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити.
Скасувати постанову від 07.02.2023 серії ЕАС №6511083 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП ОСОБА_1 і накладення на нього стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн. в зв`язку із відсутністю у його діях складу даного правопорушення, а провадження по справі про адміністративне правопорушення - закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в сумі 536 грн. 80 коп.
Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету надмірно сплачену частину судового збору при поданні позову в сумі - 536 грн. 80 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління національної поліції в Хмельницькій області, 29017 вул. Зарічанська, буд. 7 м. Хмельницький.

Суддя: