Справа № 120/1118/23
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2023-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

31 березня 2023 р. Справа № 120/1118/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

09.02.2023 у Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивачка, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач).

У позовній заяві позивачка просить:

- визнати протиправною відмову відповідача в призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з дня звернення до пенсійного органу, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 03.06.1992 по 29.06.1992, з 30.01.1992 по 01.11.2006 та з 2002 по 2006 роки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що досягнувши пенсійного віку звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідач відмовив у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

До страхового стажу не зараховано періоди роботи з 03.06.1992 по 29.06.1992, оскільки записи дати звільнення та номеру наказу на звільнення містять виправлення, які не завірені належним чином; з 30.01.1992 по 01.11.2006, оскільки запис дати наказу про прийняття на роботу дописано іншою пастою, до того ж відсутня інформація в індивідуальних відомостях про застраховану особу за 2002 - 2006 роки.

Відмову відповідача у призначенні пенсії позивачка вважає протиправною, посилаючись на те, що здобутий нею страховий стаж підтверджується трудовою книжкою, яка є основним документом про її трудову діяльність. Тому, з метою захисту свої прав та законних інтересів, звернулася з цим адміністративним позовом до суду.

Ухвалою від 14.02.2023 відкрито провадження у справі та вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Крім, того відповідачеві встановлено 15 - ти денний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Також витребувано в Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області належним чином засвідчені копії або оригінал матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1

06.03.2023 від Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву.

У відзиві представник відповідача зазначив, що відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" жінки мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Відповідач вказує, що страховий стаж позивачки становить 24 роки 08 місяців 26 дні, при необхідних 29 років.

До страхового стажу позивачки не зараховано періоди роботи з 03.06.1992 по 29.06.1992, оскільки записи дати звільнення та номеру наказу на звільнення містять виправлення, які не завірені належним чином; з 30.01.1992 по 01.11.2006, оскільки запис дати наказу про прийняття на роботу дописано іншою пастою та з причини відсутності інформації в індивідуальних відомостях про застраховану особу за 2002 - 2006 роки.

Тому, 01.09.2022 було прийнято рішення № 36 про відмову у призначенні пенсії.

Відповідач зауважує, що будь-які інші документи, які б підтверджували періоди роботи, що не зараховано до страхового стажу позивачки відсутні.

Відтак, на думку відповідача, підстав для зарахування до страхового стажу позивачки спірних періодів роботи немає.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Із копії паспорта громадянина України встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

26.08.2022 позивачка звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.

Однак, листом від 23.09.2022 № 0200-0215-8/70269 відповідач повідомив про прийнятне рішення від 01.09.2022 № 36 яким відмовлено у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу.

До страхового стажу не зараховано періоди роботи з 03.06.1992 по 29.06.1992, оскільки записи дати звільнення та номеру наказу на звільнення містять виправлення, які не завірені належним чином; з 30.01.1992 по 01.11.2006 оскільки запис дати наказу про прийняття на роботу дописано іншою пастою та з причини відсутності інформації в індивідуальних відомостях про застраховану особу за 2002 - 2006 роки.

Вважаючи відмову у призначенні пенсії протиправною, позивачка звернулася з адміністративним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон від 09.07.2003 № 1058-IV).

Відповідно до ст. 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Статтею 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови позивачці у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058-IV стало відсутність необхідного страхового стажу.

Щодо підстав не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 03.06.1992 по 29.06.1992, з 30.01.1992 по 01.11.2006, суд зазначає наступне.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

На визначальність трудової книжки як основного документу про стаж роботи особи неодноразово звертав увагу Верховний Суд у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а.

Станом на час оформлення трудової книжки позивачки (10.11.1982), діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена 20.06.1974 № 162 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (далі - Інструкція № 162).

Пунктом 1.4 Інструкції № 162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС віл 06.09.73 № 656 "Про трудові книжки працівників та службовців" (далі - Порядок № 656) та цією Інструкцією.

Відповідно до п. п. 2.2 Інструкції № 162 у трудову книжку вносяться, зокрема відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність.

Аналогічні положення містяться в п. 6 Порядку № 656.

Згідно п. 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 висловлена позиція, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.05.2018 року по справі № 490/12392/16-а.

З аналізу вказаних норм та висновків Верховного Суду про їх застосування суд зауважує, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому неналежне виконання роботодавцем свого обов`язку не може позбавити позивача права на включення періоду роботи до його страхового стажу і на призначення пенсії з його врахуванням.

Разом з тим, згідно п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Із цього слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність надання будь-яких додаткових уточнюючих довідок виникає лише у випадку коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 року по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 року по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 року по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 року по справі № 242/2536/16-а.

Як видно з копій трудової книжки ОСОБА_1 від 10.11.1982 серії НОМЕР_1 позивачка у період з 03.06.1992 по 29.06.1992 працювала на посаді перукаря в підприємстві побутового обслуговування "Аліса"; у період з 30.01.1992 по 01.11.2006 - на посаді перукаря в підприємстві побутового обслуговування "Вікторія" (а.с. 7-8).

Судом при перевірці записів трудової книжки позивачки не встановлено виправлень, які б потребували уточнюючих документів як і не виявлено інших недоліків записів про роботу, які б були перешкодою для встановлення дійсного змісту внесених до трудової книжки відомостей. Відтак, не зарахування вказаного стажу роботи позивачки до страхового стажу із посиланням на виправлення записів дати звільнення та номеру наказу про звільнення, вчинення запису дати наказу про прийняття на роботу іншою пастою, є протиправним.

Щодо іншої причини незарахування спірного періоду роботи до страхового стажу (відсутність інформації в індивідуальних відомостях про застраховану особу за період із 2002 по 2006), суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV страхові внески кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, яке діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За приписами ст. 20 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 106 Закону № 1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків.

За змістом вищезазначених норм, обов`язки по сплаті страхових внесків, а також звітування про найманих працівників (застрахованих осіб) та відповідальність за неналежне їх виконання покладена на страхувальника.

Суд зауважує, що причиною відсутності щодо позивачки інформації в індивідуальних відомостях про застраховану особу за період із 2002 по 2006 могло стати неналежне виконання роботодавцем (страхувальником) обов`язків із сплати внесків та подання звітності за встановленою формою.

Виходячи із встановлених у цій справі обставин, внаслідок невиконання страхувальником своїх обов`язків тягар негативних наслідків у вигляді неврахування періоду роботи до страхового стажу та відмови у призначенні пенсії покладено на позивачку, що є неприпустимим та суперечить основним засадам в сфері соціального захисту.

Надаючи оцінку зазначеному вище суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 17 липня 2019 року (справа № 144/669/17) та від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17), за змістом якої, несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку.

Відтак, суд доходить висновку про неправомірність неврахування до страхового стажу позивачки періоду її роботи з 30.01.1992 по 01.11.2006 із посиланням на відсутність інформації в індивідуальних відомостях про застраховану особу за період із 2002 по 2006.

У позовній заяві позивачка узагальнено просила визнати протиправною: "відмову в призначенні пенсії за віком....". Однак при розгляді справи встановлено, що формою цієї відмови є ухвалене відповідачем рішення від 01.09.2022 № 036 про відмову у призначенні пенсії.

Тому, позовні вимоги підлягають задоволенню у спосіб визнання протиправним та скасування рішенням відповідача від 01.09.2022 № 036.

Обираючи спосіб захисту порушених прав позивачки суд враховує, що згідно п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України суд вправі зобов`язати відповідача (суб`єкта владних повноважень) вчинити дії які забезпечують ефективний захист порушених прав, свобод чи інтересів особи.

Частиною 4 ст. 245 КАС України суду надано повноваження ухвалити рішення яким зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Як зазначалося раніше, до страхового стажу позивачки підлягають зарахуванню періоди її роботи щодо яких виник спір, а саме з 03.06.1992 по 29.06.1992 та з 30.01.1992 по 01.11.2006 (повністю, із урахуванням зарахованих). У такому випадку ОСОБА_1 дотримано усіх умов для призначення бажаної для неї пенсії, адже про існування інших перешкод Головним управлінням в рішенні від 01.09.2022 № 036 не вказано.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивачки періоди її роботи які були спірними у цій справі та призначення бажаної для неї пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, за загальним правилом пенсія призначається з дня звернення особи. У спірному випадку - із 26.08.2022.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачений при зверненні до суду судовий збір, належить стягнути на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 01.09.2022 № 36 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 26.08.2022 пенсію за віком згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 03.06.1992 по 29.06.1992 та з 30.01.1992 по 01.11.2006.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ;

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області - вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, .

Суддя Богоніс Михайло Богданович