Справа № 520/1980/23
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2023-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2023 р. № 520/1980/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панова М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 26.12.2022 №6836/к, про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу оплати праці Управління фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу оплати праці Управління фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);

- зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) та Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції забезпечити виконання вимог ст. 492 КЗпП України в частині врахування переважного права на залишення на роботі та забезпечити надання пропозиції ОСОБА_1 всіх наявних вакантних посад, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації;

- стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що бездіяльність відповідача є протиправною та такою, що порушує його право на належний соціальних захист та справедливий і гарантований державою рівень пенсійного забезпечення.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу.

Представниками відповідачів 21.02.2023 надано відзиви на позовну заяву, в яких вони просять відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначають, що діяли в межах повноважень та згідно норм чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з 28.12.2019 по 30.12.2022 обіймала посаду головного спеціаліста відділу оплати праці Управління фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.08.2022 №912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» та наказу Міністерства юстиції №4011/5 від 22.09.2022 Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) реорганізовано шляхом його приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

У зв`язку з реорганізацією Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) листом №10.1-40-453/СЗ від 25.11.2022 за підписом голови комісії з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) позивачу було направлено попередження про звільнення із займаної посади з припиненням державної служби, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі також - Закон №889-VIII) у зв`язку з реорганізацією державного органу.

Також, ОСОБА_1 було направлено лист начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.11.2022 №10.1/30/198/22/СЛІ з пропозицією на зайняття іншої рівнозначної посади відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Позивач надав до відповідача письмову відмову від від запропонованої посади.

Враховуючи письмову відмову позивача від запропонованої посади, наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26.12.2022 №6836/6 ОСОБА_1 звільнено 30 грудня 2022 року з посади головного спеціаліста відділу оплати праці Управління фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Позивач вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам, суд зазначає наступне.

Так, статтею 43 Закону України «Про державну службу» визначено, що зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Застосування положень статті 43 Закону № 889-VIII передбачає виконання наступних суттєвих вимог (частина четверта статті 43 Закону):

- про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 30 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати;

- у разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 30 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби;

- якщо протягом 30 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку, що зміна істотних умов державної служби в порядку статті 43 Закону може мати місце у випадку, якщо такі зміни стосуються посади, яку обіймає державний службовець, і після настання цих змін та надання ним відповідної згоди він буде обіймати фактично ту ж посаду, проте із відповідними змінами (зокрема, розширення або звуження кола посадових обов`язків, переміщення посади в інший структурний підрозділ державного органу, наслідком чого, серед іншого, є зміна назви посади). У разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов, то державна служба припиняється на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу».

У той же час, скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

За своєю юридичною природою такі норми передбачають різні підстави для припинення державної служби, кожна з вказаних норм є самостійною підставою для припинення державної служби та не можуть існувати одночасно.

Ліквідація або реорганізація державного органу, відбувається виключно на підставі відповідного рішення Кабінету Міністрів України. Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 серпня 2022 року №912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» та наказу Міністерства юстиції №4011/5 від 22.09.2022 Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) реорганізовано шляхом його приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

З огляду на зазначене, відбулася реорганізація Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), яка вимагала проведення комплексу організаційно-розпорядчих дій, в тому числі - кадрових.

Суд зауважує, що реорганізація Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не віднесена до обставин, з якими законодавець пов`язує зміну істотних умов праці. Натомість, реорганізація є однією із підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, передбаченою пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього закону).

У пункті 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що підставою для припинення державної служби є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Застосування положень пункту 1 частини першої статті 87 Закону «Про державну службу» передбачає виконання наступних вимог.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю (абзац другий частини третьої статті 87 Закону).

Відповідно до частини державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (абзац третій частини третьої статті 87 Закону).

Так, аналіз наведених правових норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що в разі вивільнення державного службовця у зв`язку із реорганізацією державного органу роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. І лише, якщо він відмовляється від такого переведення, роботодавець звільняє такого державного службовця.

Тобто, виключними та вичерпними підставами звільнення з причин скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу є, в тому числі, відмова від такого переведення.

Отже, доводи позовної заяви про те, що наслідком визнання наказу про звільнення незаконним з підстав неправильного формулювання причин звільнення є поновлення працівника на роботі та обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу є некоректними.

Натомість, статтею 235 Кодексу про працю України встановлено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Так, відповідач запропонував ОСОБА_1 зайняти посаду головного спеціаліста відділу оплати праці Управління бухгалтерського обліку, планово-фінансової діяльності та ресурсного забезпечення Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (з розташуванням робочого місця у місті Суми).

Дана посада в розумінні Закону України «Про державну службу» є рівнозначною, як така, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Факт отримання листів №10.1-40-453/СЗ від 25.11.2022 та №10.1/30/198/22/СЛІ від 24.11.2022 позивачем не заперечується.

Отже, відповідачами у повному обсязі виконано обов`язок стосовно попередження про вивільнення та надання пропозиції рівнозначної посади.

З огляду на відсутність згоди на переведення на запропоновану посаду та наявності письмової відмови Позивачки від запропонованої посади, наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26.12.2022 №6836/6 ОСОБА_1 звільнено 30 грудня 2022 року з посади головного спеціаліста відділу оплати праці Управління фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Також, у розумінні статті 87 Закону №889-VIII державному службовцю виплачено вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Тоді як у разі звільнення з державної служби на підставі норм статті 83 Закону №889-VIII державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати.

При цьому, факт отримання двократного розміру вихідної допомоги не оскаржується та не заперечується ОСОБА_1 .

Таким чином, відповідачем вірно обрано підставу припинення державної служби позивача, дотримано процедуру звільнення з підстав припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». З огляду на викладене, оскаржуваний наказ про звільнення, виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, підстави для його скасування відсутні.

Крім того, суд зазначає, що у силу приписів частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У свою чергу ретроспективний аналіз положень Закону №889-VIII дає підстави для висновку, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення передбачала різні редакції.

Редакція статті 87 Закону України «Про державну службу» станом на звільнення ОСОБА_1 визначала підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), особливості її застосування (попередження про наступне вивільнення одночасно направляється з пропозицією рівнозначної посади або як виняток нижчої посади відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей) і наслідок відмови від запропонованих посад (у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої статті 87). При цьому, вказівка на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю, відсутня.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин процедура звільнення повністю врегульована положеннями Закону України «Про державну службу», що виключає застосування статті 40 Кодексу законів про працю України до спірних правовідносин.

Щодо тверджень позивача про порушення вимог Закону України «Про державну службу» щодо надання пропозицій вакантних посад, а саме те, що їй, необґрунтовано було запропоновано посаду державної служби - головного спеціаліста відділу оплати праці Управління бухгалтерського обліку, планово-фінансової діяльності та ресурсного забезпечення Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (з розташуванням робочого місця у місті Суми), суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну службу» рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Крім того, статтею 6 Закону № 889-VIII також визначено, що посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Визначення підкатегорій посад державної служби та прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Разом з тим, Законом № 889-VIII не визначено поняття «нижча посада» та «вища посада».

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 затверджено перелік посад державної служби, що прирівнюються до відповідних підкатегорій.

Категорії посад державної служби визначено частиною другою статті 6 Закону України «Про державну службу»: категорія «А», категорія «Б», категорія «В».

Підкатегорії посад державної служби визначаються Кабінетом Міністрів України, оскільки згідно з частиною четвертою статті 6 Закону України «Про державну службу» визначення підкатегорій посад державної служби та прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Так, підкатегорії посад державної служби визначено Схемою посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2023 році, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 (зі змінами).

Таким чином, Закон України «Про державну службу» визначає критерії віднесення Кабінетом Міністрів України посад державної служби до певних категорії, а саме: порядок призначення; характер та обсяг повноважень; змісту роботи та її вплив на прийняття кінцевого рішення; ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Так, згаданим вище актом Кабінету Міністрів України - Схемою посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2023 році, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 (зі змінами), визначено належність до категорії В підкатегорії В1 обох посад - головного спеціаліста державного органу.

Аналогічної позиції щодо визначення рівнозначності посад дотримується і Верховний Суд у постанові від 05.01.2023 у справі № 340/2871/21.

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на зазначене, Кабінетом Міністрів України на підставі статей 5, 51 Закону України «Про державну службу» посади віднесено до однієї підкатегорії з урахуванням порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців, оскільки саме ці критерії визначені Законом України «Про державну службу».

Отже, чинним законодавством не встановленого інших критеріїв визначення рівнозначності посад, саме тому висновок Позивачки щодо не рівнозначності запропонованої посади по відношенню до посади, яку вона займала перед звільненням, з огляду на її розташування у м. Суми, є помилковим.

Суд зазначає, що наказом Міністерства юстиції України (в редакції наказу від 19.07.2022 №2993/5) було затверджено структуру та штатну чисельність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків). Відповідно до якого, організаційна структура Управління фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності (далі також - Управління) разом з керівником - головним бухгалтером (всього 53 особи) складалась з: Відділу планово-фінансової діяльності - 12 осіб; Відділу бухгалтерського обліку та звітності - 14 осіб; Відділу оплати праці - 12 осіб; Відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку у Донецькій області - 7 осіб; Відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку у Луганській області - 6 осіб.

13.10.2022 Державним Секретарем Міністерства юстиції було затверджено штат Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Згідно із штатним розписом у складі нового державного органу утворено Управління бухгалтерського обліку, планово-фінансової діяльності та ресурсного забезпечення з чисельністю - 97 посад, з них відділ планово-фінансової діяльності - 14 осіб; відділ бухгалтерського обліку та звітності - 15 осіб; відділ оплати праці - 14 осіб; відділ ресурсного забезпечення - 8 осіб; відділ договірної роботи, публічних закупівель - 8 осіб; сектори фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку у Донецькій, Луганській, Полтавській та Чернігівській областях - по 3 особи у кожному; відділ фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку у Харківській області - 5 осіб та сектори ресурсного забезпечення у Донецькій, Луганській, Полтавській, Харківській, Чернігівській областях - по 4 особи у кожному.

Отже, Управління, яке налічувало разом з керівником - головним бухгалтером 53 особи та до складу якого входили п`ять самостійних структурних підрозділів (в тому числі на території Харківської області - 39 посад) внаслідок проведеної реорганізації перетворено (що стосується, зокрема, Харківської області) у відділ фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку з кількістю - 5.

Дослідженням змісту структури та штатного розпису попереднього та новоствореного державних органів, встановлено, що на території Харківської області структурою не передбачений відділ оплати праці, з огляду на що Позивачці було запропоновано посаду головного спеціаліста відділу оплати праці Управління бухгалтерського обліку, планово-фінансової діяльності та ресурсного забезпечення Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (з розташуванням робочого місця у місті Суми).

Таким чином, враховуючи, що центральний апарат міжрегіонального управління перенесено до м. Суми, а також з метою належного вирішення кадрових й організаційних питань, наявністю вакантних посад у новоствореному органі, останній і було запропоновано рівнозначну вакантну посаду відповідно до професійних компетентностей.

Крім того, твердження позивача щодо сталої практики в частині необхідності направлення працівнику пропозиції саме усіх вакантних посад, наявних у державному органі спростовується правовим висновком Верховного Суду у постанові від 05.01.2023 у справі №340/2871/21, який має бути врахованим під час вирішення спору.

Щодо твердження позивача, що під час її звільнення не враховано, серед іншого, переважне право на залишення на посаді, суд зазначає наступне.

Так, у якості підстав для врахування переважного права ОСОБА_1 вказує, зокрема, що перевага в залишені на роботі надається в тому числі особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком.

Позивач зазначає, що у неї на утриманні знаходиться неповнолітня дитина, а отже таке звільнення порушує право на можливість заробляти собі на життя та на утримання дитини.

Суд зазначає, що відповідно до статті 42 Кодексу Законів про працю України (далі також - КЗпП України) при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частини 2, 3 статті 42 КЗпП України визначають обставини, які мають враховуватись в разі вирішенні питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Так, при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

Як було вже зазначено, визначальним критерієм для встановлення наявності переважного права на залишення на роботі працівника при скороченні чисельності штату у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень його кваліфікації та продуктивність праці, а сімейний стан, наявність дитини та інші обставини, що надають право для залишення на роботі, ураховують лише в тому разі, коли вирішується питання щодо вибору між працівниками мають однакову кваліфікацію і продуктивність праці.

Крім того, перевага в залишенні на роботі надається категоріям працівників, визначеним ч. 2, 3 ст. 42 КЗпП та нормами інших законодавчих актів, серед яких відсутня підстава для реалізації такого права як утримання неповнолітньої дитини.

Водночас, 02.02.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України від 12 грудня 2019 року №378-ІХ (далі Закон №378-ІХ), яким змінено статтю 49-2 КЗпП України, доповнено її новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень».

Таким чином, до внесення змін у статтю 49-2 КЗпП України Законом №378-ІХ, та до внесення змін у статтю 87 Закону України «Про державну службу» Законом 440-ІХ законодавство про працю не передбачало особливого порядку вивільнення працівників, які мають статус державних службовців у випадках змін в організації виробництва і праці. Так, при вивільненні зазначених працівників враховувалось переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, а звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 Кодексу законів про працю України, допускалось, якщо неможливо було перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

З набранням чинності Законом №378-ІХ та Законом №440-ІХ у разі вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України Про державну службу на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу законів про працю України переважне право на залишення на роботі для таких працівників не враховується.

Щодо пропозиції Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скоротити термін відпустки без збереження заробітної плати, судом встановлено, що на підставі наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 04.10.2022 №5159/к Позивачці було надано відпустку без збереження заробітної плати, без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки», з 17.10.2022 на період дії воєнного стану, відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 15.03.2022 №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (із змінами).

Відпустка без збереження заробітної плати без обмеження строку передбачена частиною третьої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Так, протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частини першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

Особливості такої відпустки за цією підставою полягають у тому, що вона надається будь-якому працівнику, за його заявою та за погодженням роботодавцем та не є обов`язковою для роботодавця, який на заяву кожного працівника приймає рішення щодо її надання або не надання.

Аналіз вищевикладеного дає змогу зробити висновок, що підставою надання відпустки або скорочення її терміну є волевиявлення працівника. При цьому, для роботодавця обов`язковим для видання наказу є наявність заяви працівника.

Листом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 15.12.2022 №8849/10.1-38/22 позивачу було запропоновано скоротити термін відпустки до 29.12.2022.

Зазначена пропозиція була направлена позивачу з метою дотримання нею вимог статті 89 Закону України «Про державну службу», відповідно до положень якої державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі.

У свою чергу, позивач направила заяву про скорочення терміну відпустки без збереження заробітної плати до 29.12.2022. Заява датована 23.12.2022 .

На підставі вищезазначеної заяви відповідач видав наказ «Про внесення змін до наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 04.10.2022 № 5159/к» від 26.12.2022 №6835/к.

Таким чином, відповідач, пропонуючи позивачу скоротити термін відпустки, не обмежив ОСОБА_1 скористатися своїм правом та відмовитися від зазначеної пропозиції. Проте, позивач, шляхом подання заяви, здійснила своє волевиявлення, тим самим погодилась скоротити термін своєї відпустки.

З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул. Ярослава Мудрого, буд. 16, м. Харків, 61002, ), Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Герасима Кондратьєва, буд. 28, м. Суми, Сумська область, 40003, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М.Панов