Справа № ЗД/460/10/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 рокуЛьвівСправа № ЗД/460/10/22 пров. № А/857/114/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 22.12.2022р. про забезпечення позову (до подання позовної заяви) Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу про анулювання призначення органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання (суддя суду І інстанції: Борискін С.А.; час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 22.12.2022р. м.Рівне; дата складання повного тексту ухвали суду І інстанції: 22.12.2022р.),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 22.12.2022р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю /ТзОВ/ «Рівнестандарт» про забезпечення позову до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (Мінінфраструктури) про визнання протиправним та скасування наказу задоволено частково; зупинено дію наказу Мінінфраструктури № 945 від 19.12.2022р. «Про анулювання призначення Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання», до набрання рішенням суду у справі за позовом ТзОВ «Рівнестандарт» про його скасування законної сили; в задоволенні решти вимог заяви відмовлено (а.с.124-127).

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, її оскаржив відповідач Мінінфраструктури, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення питання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити (а.с.128-131, 138-145).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що жодних дійсних обставин, з якими процесуальний закон пов`язує можливість застосування заходів забезпечення адміністративного позову, в оскаржуваній ухвалі судом не встановлено. Також суд не надав оцінки обґрунтованості доводів ТзОВ «Рівнестандарт», враховуючи критерії розумності, обґрунтованості і адекватності вимог. Вказані обставини вказують на грубе порушення судом першої інстанції приписів ч.2 ст.150 КАС України.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ТзОВ «Рівнестандарт» у період судового розгляду справи по суті має можливість здійснювати іншу господарську (підприємницьку) діяльність, не пов`язану із діяльністю органу із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання, та отримувати прибуток. Відтак, висновки суду першої інстанції щодо припинення господарської (підприємницької) діяльності ТзОВ «Рівнестандарт» та, як наслідок необхідність звільнення працівників в результаті ліквідації товариства у період судового розгляду справи по суті судом першої інстанції, не відповідають дійсним обставинам справи.

Крім здійснення діяльності органу із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання ТзОВ «Рівнестандарт» є органом обов`язкового технічного контролю, у якого налічується 24 діючі станції технічного контролю.

Приймаючи оскаржуваний наказ № 945 від 19.12.2022р. «Про анулювання призначення ТзОВ «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин на обладнання», Мінінфраструктури керувалося повноваженнями, наданими постановами Кабінету Міністрів /КМ/ України № 419 від 01.07.2016р., № 1197 від 30.12.2015р., № 143 від 14.02.2001р., № 1057 від 16.12.2015р., № 460 від 30.06.2015р., спрямованими на виконання вимог Закону України № 1448-ІІІ від 10.02.2000р.

Крім того, повноваження Мінінфраструктури, як суб`єкта владних повноважень у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному транспорті загального користування, спрямовані на забезпечення дотримання вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту та безпеки на автомобільному транспорті загального користування.

Висновок суду про «очевидність» протиправності наказу № 945 вказує на передчасність надання судом першої інстанції оцінки заявленим ТзОВ «Рівнестандарт» доводам та фактичне прийняття рішення щодо позовних вимог до початку розгляду справи по суті, що суперечить приписам процесуального закону.

Наголошує, що встановлену судом першої інстанції протиправність наказу № 945 не можна вважати очевидною, оскільки відповідні доводи заявника підлягають судовій перевірці виключно на підставі належних доказів із застосуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи по суті.

Ураховуючи вищевикладене, у рамках спірних правовідносин дискреційне повноваження суду першої інстанції щодо вжиття заходів забезпечення позову застосовано з грубим порушенням принципу верховенства права.

Судом першої інстанції також вироблено висновки про те, що рішення судів у справах № 460/908/20 та № 460/5986/20 свідчать про неодноразове прийняття суб`єктом владних повноважень протиправних рішень, якими анулювалося призначення ТзОВ «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання. Такі обставини дали підстави суду враховувати можливу наявність упередженого підходу зі сторони суб`єкта владних повноважень до ТзОВ «Рівнестандарт» та свідчать про обґрунтованість припущень заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення.

Однак такий висновок є помилковим, оскільки: наявність рішень судів усіх інстанцій у справах № 460/908/20 та № 460/5986/20 не позбавляє Мінінфраструктури виконання обов`язку визначеного абз.2 пп.4 п.13 Порядку призначення, затв. постановою КМ України № 419 від 01.07.2016р.; також ухвали Рівненського окружного адміністративного суду про застосування заходів забезпечення позову у вищеозначених судових справах скасовані Верховним Судом.

Зупиняючи дію спірного наказу у вказаній справі, суд першої інстанції фактично погодився з триваючим порушення чинного законодавства та не врахував висновки викладені у постановах Верховного Суду в справах № 460/908/20 та № 460/5986/20.

Зазначені обставини підтверджують факт порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства та є суттєвими для вирішення заяви по суті.

Заявником ТзОВ «Рівнестандарт» скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.174-177).

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та в режимі призначеної відеоконференції відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Також 29.03.2023р. на адресу апеляційного суду надійшли клопотання сторін (їх представників) про повторне відкладення розгляду справи через участь представника Мінінфраструктури (апелянта) в іншому судовому процесі та необхідність підготовки представником ТзОВ «Рівнестандарт» додаткових пояснень (а.с.204, 205).

Колегія суддів вирішила залишити вказані клопотання без задоволення, оскільки належних доказів наявності вагомих причин неможливості забезпечення явки уповноважених представників до суду сторони не представили. Покликання на вищевикладені причини для повторного відкладення розгляду справи колегія суддів оцінює критично, оскільки такі не перешкоджали забезпеченню явки уповноважених представників в судове засідання.

Водночас, сторони були завчасно повідомлені про час та місце розгляду справи; також за клопотанням представника Мінінфраструктури (апелянта) йому була забезпечена можливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.185-188, 190-198).

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін, при цьому предметом оскарження є ухвала про забезпечення позову.

Будь-яких нових доказів або обставин по справі сторонами не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останніми не заявлено.

Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із матеріалів справи, 19.12.2022р. Мінінфраструктури прийнятий наказ № 945 «Про анулювання призначення Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання» (а.с.9).

Вищевказаним наказом Мінінфраструктури анулювало призначення ТзОВ «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання на основі протоколу № 58 від 14.12.2022р. засідання Комісії Міністерства інфраструктури України з питань забезпечення виконання Угоди про прийняття єдиних технічних приписів для колісних транспортних засобів, предметів обладнання та частин, які можуть бути встановлені та/або використані на колісних транспортних засобах, і про умови взаємного визнання офіційних затверджень, виданих на основі цих приписів, 1958 року з поправками 1995 року.

22.12.2022р. до Рівненського окружного адміністративного суду надійшла заява ТзОВ «Рівнестандарт» про забезпечення позову.

Вказана заява подана до суду до подання позовної заяви.

У поданій заяві ТзОВ «Рівнестандарт» просило забезпечити позов шляхом:

зупинення дії наказу Мінінфраструктури № 945 від 19.12.2022р. «Про анулювання призначення Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання», до набуття рішенням суду в справі за позовом ТзОВ «Рівнестандарт» про його скасування законної сили;

зобов`язання Мінінфраструктури розмістити на його офіційному веб-сайті в розділі «Перелік призначених органів із сертифікації колісних транспортних засобів» інформацію про зупинення дії наказу Мінінфраструктури № 945 від 19.12.2022р. «Про анулювання призначення Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання» до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом ТзОВ «Рівнестандарт» про його скасування законної сили (а.с.1-7).

Вказана заява обґрунтована наявністю очевидних ознак протиправності спірного наказу, оскільки при наявності однакових обставин та документів у різних суб`єктів господарювання, суб`єктом владних повноважень прийняті протилежні рішення, що вказує на неоднаковий та нерівний підхід та порушення принципів, визначених ч.2 ст.2 КАС України. Наголошує на явній упередженості суб`єкта владних повноважень до ТзОВ «Рівнестандарт», що підтверджується неодноразовим прийняттям Мінінфраструктури протиправних рішень, якими також анульовані попередні призначення ТзОВ «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання, що було встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили у справах № 460/908/20 та № 460/5986/20.

Також є наявними визначені законодавством підстави для вжиття заходів забезпечення позову, без яких може бути істотно ускладнено чи унеможливлено виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він має намір звернутися до суду, тому що спірне рішення безпосередньо впливає на господарську діяльність ТзОВ «Рівнестандарт». Спірним наказом фактично забороняється діяльність товариства у сфері сертифікації індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання, що є основним видом економічної діяльності товариства. При цьому, у ТзОВ «Рівнестандарт» працює 36 працівників і анулювання призначення (тобто заборона здійснювати діяльність) без будь-яких повідомлень чи попереджень про такі дії зі сторони Мінінфраструктури призведе до позбавлення останніх права на працю і отримання заробітку.

Згідно оскаржуваної ухвали мотивами задоволення вищевказаного клопотання і вжиття судом заходів забезпечення позову є те, що вищевказаною Комісією Мінінфраструктури здійснювалася оцінка двох суб`єктів господарювання, одним з яких є ТзОВ «Рівнестандарт», які стверджували, що не видавали запитувані Комісією сертифікати відповідності та надали щодо цього однакові підтвердження, за наслідками розгляду яких суб`єктом владних повноважень було прийнято два протилежних рішення, що може вказувати на недотримання принципу рівності та неупередженості при винесенні рішення щодо таких суб`єктів господарювання.

Долучені до матеріалів заяви рішення судів у справах № 460/908/20 та № 460/5986/20 свідчать про те, що суб`єктом владних повноважень неодноразово здійснювалося прийняття протиправних рішень, якими було анульовано призначення ТзОВ «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання. Такі обставини дають підстави суду враховувати можливу наявність упередженого підходу зі сторони суб`єкта владних повноважень до ТзОВ «Рівнестандарт» та свідчать про обґрунтованість припущень заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення.

При цьому, на переконання суду, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він має намір звернутися до суду. Зокрема, ТзОВ «Рівнестандарт» здійснює діяльність у сфері сертифікації індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання, що є основним видом економічної діяльності товариства; станом на 22.12.2022р. на адресу ТзОВ «Рівнестандарт» надійшло 32 заявки на виконання робіт з сертифікації колісних транспортних засобів, які мають бути виконані протягом встановленого строку.

Крім того, у заявника станом на 22.12.2022р. працює 36 працівників, що підтверджується штатним розписом та довідкою № 18 від 22.12.2022р.

Спірний наказ безпосередньо впливає на господарську діяльність ТзОВ «Рівнестандарт», позаяк фактично забороняє його діяльність у сфері сертифікації індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання, що є основним видом економічної діяльності товариства, а раптове неочікуване анулювання призначення ТзОВ «Рівнестандарт» органом із сертифікації, призводить до невиконання зобов`язань перед замовниками, що заподіює матеріальні збитки ТзОВ «Рівнестандарт» і третім особам, які звернулися за наданням їм послуг сертифікації.

Прийнятий наказ позбавляє ТзОВ «Рівнестандарт» наданого права на здійснення підприємницької (господарської) діяльності, а також його працівників гарантованого їм права на працю.

Таким чином, необхідність вжиття у цій справі заходів забезпечення позову викликана тим, що вищевказане рішення (наказ № 945 від 19.12.2022) фактично забороняє діяльність ТзОВ «Рівнестандарт» у відповідній сфері, а отже, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи навіть унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він має намір звернутися до суду, адже фактично підприємство нестиме фінансові збитки, а його працівники не матимуть роботи, і, відповідно, не будуть позбавлені виплати заробітної плати, що завдасть суттєвої і можливо непоправної шкоди, в тому числі їм.

Враховуючи в сукупності обставини справи, колегія суддів приходить до переконливого висновку про безпідставність та необґрунтованість вжитих заходів забезпечення позову і недотримання судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали вимог ст.150 КАС України.

Наведений висновок обґрунтовується наступним.

Згідно з ч.2 ст.150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Із змісту вимог ч.2 ст.151 КАС України слідує, що заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співрозмірними заявленим позовним вимогам, повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Системний аналіз ст.150 КАС України дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з положеннями ч.1 ст.151 КАС України позов може бути забезпечено, крім іншого, шляхом: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Із змісту роз`яснень, які наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», слідує, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989р., рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, необхідність вжиття заходів забезпечення позову мотивована обґрунтованістю доводів ТзОВ «Рівнестандарт» щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії спірного рішення, оскільки невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може мати наслідком заподіяння значної шкоди правам, свободам та інтересам заявника та ускладнить їх відновлення, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Окрім цього, через упереджений розгляд питання про анулювання призначення ТзОВ «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання, попередні судові справи з участі сторін, суд вказав на наявність очевидних ознак протиправності спірного наказу.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, з огляду на наступне.

Обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Обґрунтовуючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, ТзОВ «Рівнестандарт» зазначив, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також вказав на наявність очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю. Наказ Мінінфраструктури безпосередньо впливає на господарську діяльність ТзОВ «Рівнестандарт», позаяк фактично забороняє його діяльність у сфері сертифікації індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання, що є основним видом економічної діяльності товариства, а раптове неочікуване анулювання призначення ТзОВ «Рівнестандарт» органом із сертифікації, призводить до невиконання зобов`язань перед замовниками, що в свою чергу тягне за собою заподіяння матеріальних збитків як ТзОВ «Рівнестандарт», так і третім особам, які звернулися за наданням їм послуг сертифікації. Анулювання призначення (тобто заборона здійснювати діяльність) без будь-яких повідомлень чи попереджень про такі дії зі сторони Мінінфраструктури призведе не тільки до того, що товариство буде змушене припинити будь-яку роботу, але і до того, що всі його працівники залишаться без роботи, а їх сім`ї - без будь-якого джерела існування.

У свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У разі оскарження відповідного акта суб`єкта владних повноважень, особа має право разом з іншими позовними вимогами заявити вимоги про відшкодування спричиненої таким актом шкоди. Тому, відсутність особливого порядку відшкодування шкоди внаслідок необґрунтованого анулювання призначення ТзОВ «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання, на що посилався суд, не може бути підставою вжиття заходів забезпечення позову.

Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які заявник оцінює негативно.

Проте, відповідно до ст.150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Разом з цим, ТзОВ «Рівнестандарт» не доведені та документально не підтверджені обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди його правам та інтересам, які б унеможливили захист його прав та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі.

Сам собою факт прийняття суб`єктом владних повноважень рішень, які стосуються прав та інтересів заявника, та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду.

Фактичні обставини справи, зокрема, встановлення правомірності чи неправомірності (протиправності) розпорядження та дій контролюючого органу стосовно його прийняття, підлягають встановленню та доведенню на підставі відповідних доказів та аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи по суті.

З огляду на викладене, підстави для забезпечення позову з мотивів очевидної протиправності рішення суб`єкта владних повноважень, що призводить до порушення прав, свобод та інтересів ТзОВ «Рівнестандарт», є відсутніми.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що забезпечення позову у такий спосіб призводить до продовження діяльності ТзОВ «Рівнестандарт» як органу із сертифікації на противагу рішенню Мінінфраструктури, який є компетентним органом щодо прийняття рішень про анулювання призначення органу із сертифікації, згідно з яким було анульовано призначення заявника органом із сертифікації колісних транспортних засобів.

Крім того, колегія суддів вважає, що позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом. У разі задоволення такої заяви ТзОВ «Рівнестандарт» суд своєю ухвалою фактично подовжує спірні правовідносини для останнього, але ухвала суду про забезпечення позову не може бути підставою для виникнення та зміни таких правовідносин.

Отже, вжиття заходів забезпечення позову у запропонований ТзОВ «Рівнестандарт» спосіб фактично вирішило спір по суті, що суперечить меті застосування ст.150 КАС України.

З урахуванням зазначеного, у суду відсутні підстави стверджувати про очевидну протиправність рішення суб`єкта владних повноважень та порушення прав або інтересів ТзОВ «Рівнестандарт» дією такого рішення, а також про наявність підстав вважати, що невжиття судом заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів заявника, а тому на думку, колегії суддів відсутні правові підстави для задоволення заяви ТзОВ «Рівнестандарт» про забезпечення позову.

На цій підставі колегія суддів формує висновок про те, що судом першої інстанції надано неправильну правову оцінку підставам застосування заходів забезпечення адміністративного позову, заявленим у заяві про забезпечення позову, на відповідність їх вимогам ч.2 ст.150 КАС України і, як наслідок, судом застосовані заходи забезпечення позову без наявності хоча б однієї з підстав, визначених ч.2 ст.150 КАС України.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, колегія суддів приходить до переконання про те, що заявлене клопотання про вжиття заходів забезпечення позову є безпідставним та необґрунтованим, через що не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Даючи оцінку вказаним обставинам в сукупності, колегія суддів приходить до переконання про безпідставність і необґрунтованість винесення ухвали про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а тому вважає, що ухвала судом постановлена з порушенням норм процесуального права, що привело до помилкового вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову, а відтак вона підлягає скасуванню з винесенням нової постанови про відмову в задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову.

Також згідно вимог ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

За наведених обставин сплачений апелянтом Мінінфраструктури судовий збір за подання апеляційної скарги не підлягає стягненню з іншої сторони.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, ч.2 ст.313, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (Мінінфраструктури) задовольнити.

Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 22.12.2022р. про забезпечення позову (до подання позовної заяви) в адміністративній справі № ЗД/460/10/22 - скасувати та винести нову постанову, якою в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» про забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії наказу та розміщення інформації на веб-сайті відповідача - відмовити.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України (Мінінфраструктури).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 03.04.2023р.