Справа № 380/73/23
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/73/23 пров. № А/857/2028/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2023 року про повернення позовної заяви у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Лунь З.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області», в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо відмови в підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області довідок про розмір його грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року та 01 січня 2021 року відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії для перерахунку із 01 лютого 2020 року та 01 лютого 2021 року основного розміру його пенсії; зобов`язати підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області довідки про розмір його грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року та 01 січня 2021року, відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії для перерахунку відповідно із 01 лютого 2020 року та 01 лютого 2021 року основного розміру пенсії.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 03 січня 2023 року позовну заяву залишено без руху.

10 січня 2023 року на адресу Львівського окружного адміністративного суду надійшло клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, у якому зазначено, що про порушення свого права на отримання довідок про грошове забезпечення із зазначенням відповідних сум станом на 01 лютого 2020 року та 01 лютого 2021 року, які є підставою для перерахунку пенсії відповідно, з лютого 2020 року та лютого 2021 року, він дізнався 05 серпня 2022 року, коли у Єдиному реєстрі судових рішень було опубліковано постанову Верховного Суду від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21. Вказано, що шестимісячного строку звернення до суду він не пропустив.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівські області» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії повернуто позивачу.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що опублікування у Єдиному реєстрі судових рішень постанови Верховного Суду від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права на отримання довідки і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. Позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав з часу одержання пенсії, а саме в лютому 2020 року та лютому 2021 року, оскільки лише позивач міг побачити, що отримана ним пенсія є меншого розміру, ніж він очікував, бо вона не була перерахована через бездіяльність відповідача щодо надіслання до пенсійного органу нової довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01 січня відповідного року. Проте, з позовом до суду у даній справі позивач звернувся лише 26 грудня 2022 року, тобто поза межами шестимісячного строку звернення до суду. Зважаючи на пропуск позивачем встановленого законом шестимісячного строку звернення до суду з цим позовом та відсутність обґрунтованого клопотання для визнання причин пропуску поважними, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що про порушення свого права він дізнався 05 серпня 2022 року, коли у Єдиному державному реєстрі судових рішень опубліковано постанову Верховного Суду від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21. Вказує, що застосування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 510/1286/16-а, постанови Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19 до спірних правовідносин є помилковим, оскільки такі є нерелевантними, а їх висновки не можуть застосовуватися в розглядуваній справі. Зазначає, що дані відносини носять триваючий характер, оскільки суб`єкт владних повноважень ухиляється від виконання своїх обов`язків протягом тривалого періоду часу (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність), що призводить до порушення права на соціальний захист.

Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявнику) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, у листопаді 2022 року позивач звернувся до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» із заявою про надання до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області довідок про про розмір його грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року та 01 січня 2021року відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії для перерахунку із 01 лютого 2020 року та 01 лютого 2021 року основного розміру його пенсії.

Листом № 33/34-3611 від 11 листопада 2022 року відповідачем відмовлено позивачу у підготовці та направленні до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області оновлених довідок про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії з 01 лютого 2020 року та 01 лютого 2021 року з тих підстав, що пункт 4 Постанови № 704 є чинним на даний час і розповсюджує свою дію на вказані правовідносини та з 2018 року розмір посадових окладів військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та інших осіб, визначений постановою № 704, не змінювався.

Вважаючи таку відмову протиправною, 26 грудня 2022 року позивач звернувся до суду із позовом.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 03 січня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Позивачу встановлено десятиденний строк для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали, з дати отримання копії ухвали, шляхом представлення позовної заяви, оформленої у відповідності до вимог ст. 160 КАС України.

10 січня 2023 року на адресу Львівського окружного адміністративного суду надійшло клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, у якому зазначено, що про порушення свого права на отримання довідок про грошове забезпечення із зазначенням відповідних сум станом на 01 лютого 2020 року та 01 лютого 2021 року, які є підставою для перерахунку пенсії відповідно, з лютого 2020 року та лютого 2021 року, він дізнався 05 серпня 2022 року, коли у Єдиному реєстрі судових рішень було опубліковано постанову Верховного Суду від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21. Вказано, що шестимісячного строку звернення до суду він не пропустив.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівські області» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії повернуто позивачу.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суддя суду першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для повернення заяви позивачеві, оскільки ним не зазначено поважні причини пропуску строку звернення до суду.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України (далі КАС України), частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частино другою статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, за приписами якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За приписами частини третьої цієї статті, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Постановляючи спірну ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав з часу одержання пенсії, а саме в лютому 2020 року та лютому 2021 року, оскільки лише позивач міг побачити, що отримана ним пенсія є меншого розміру, ніж він очікував, бо вона не була перерахована через бездіяльність відповідача щодо надіслання до пенсійного органу нової довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01 січня відповідного року. Проте, з позовом до суду у даній справі позивач звернувся лише 26 грудня 2022 року, тобто поза межами шестимісячного строку звернення до суду.

Колегія суддів не погоджується з таким визначенням судом першої інстанції початку перебігу строку для звернення до суду з огляду на таке.

У статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, включно, право на пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги.

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених статтями 22 та 64 Конституції України.

Верховний Суд досліджував питання застосування процесуальних строків у правовідносинах, що виникають з пенсійного забезпечення у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 635/7878/16-а та прийшов до висновку, що застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку, якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.

Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд у випадку визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.

Суд касаційної інстанції наголосив, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (надалі також - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що « право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою» (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заява №45783/05).

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, пункт 30 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» від 30 травня 2013 року, заява № 49069/11).

Колегія суддів вказує, що зазначена відмова Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» у видачі оновлених довідок прямо впливає на соціальне забезпечення позивача щодо можливості отримання пенсії у більшому розмірі. Тому застосування шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України, матиме наслідком неможливість реалізувати позивачем передбачене статтею 51 Закону № 2262-ХІІ право на перерахунок пенсій у зв`язку зі зміною видів грошового забезпечення.

Приймаючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції керувався висновками щодо застосування норм права, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а та у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19.

Разом з тим, правові позиції Верховного Суду застосовуються судами у подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанова від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, постанова від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г).

У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19 предметом позову є визнання протиправними дій ГУ ПФУ щодо відмови у проведенні перерахунку та виплати державної пенсії в розмірі 10 (десяти) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 100 % мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 згідно зі статтями 50, 54 Закону України від 28.02.91 №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 510/1286/16-а, ухвалена у справі щодо неврахування для обчислення пенсії сум індексації заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у справах з відмінними суб`єктним складом учасників, об`єктом та предметом правового регулювання, підставами позову.

У розглядуваних спірних правовідносинах відповідачем є державний орган, уповноважений видавати довідки для перерахунку пенсії, а у вищенаведених справах, правові висновки у яких застосував суд першої інстанції, відповідачами є пенсійні органи. Тобто, справи № 510/1286/16-а, № 240/12017/19 та справа № 380/73/23 не є однотипними, у них розглядаються відмінні спірні правовідносини, з різними відповідачами та позовними вимогами, а тому застосовані судом першої інстанції правові висновки Верховного Суду є нерелевантними і не можуть застосовуватися у справі, що розглядається.

Колегія суддів звертає увагу також на положення пункту 24 Постанови Правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (надалі також Порядок № 3-1) про виникнення підстав для проведення перерахунку пенсій згідно зі статтею 63 Закону (№ 2262-12 ) уповноважені структурні підрозділи зобов`язані у п`ятиденний строк після прийняття відповідного нормативно-правового акта, на підставі якого змінюється хоча б один з видів грошового забезпечення для відповідних категорій осіб, або у зв`язку з уведенням для зазначених категорій військовослужбовців нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, повідомити про це орган, що призначає пенсії.

Органи, що призначають пенсії, протягом п`яти робочих днів після надходження такого повідомлення подають до відповідних уповноважених структурних підрозділів списки осіб, яким необхідно провести перерахунок пенсії (додаток 5).

Після одержання списків осіб уповноважені структурні підрозділи зазначають у них зміни розмірів грошового забезпечення для перерахунку раніше призначених пенсій і в п`ятиденний строк після надходження передають їх до відповідних органів, що призначають пенсії.

Аналізуючи наведені норми, суд апеляційної інстанції зазначає, що виходячи з принципу «належного врядування» пенсіонер, який отримує пенсію, виходить з презумпції, що її розмір визначено відповідно до закону, а у випадку виникнення підстав для проведення перерахунку пенсій уповноважені органи вчинять всі необхідні та обов`язкові дії для здійснення такого перерахунку. Пенсіонер не має розумних причин сумніватися у добросовісності та неупередженості уповноважених органів.

Покликання суду першої інстанції на те, що строк звернення до суду слід обчислювати з моменту отримання позивачем пенсії за лютий 2020 року та лютий 2021 року, колегія суддів вважає помилковими, оскільки право позивача було порушено саме прийняттям рішення відповідача про відмову у видачі оновлених довідок.

Із матеріалів справи слідує, що позивач звернувся до адміністративного суду 26 грудня 2022 року з вимогою визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у підготовці і наданні до ГУ ПФУ у Львівській області оновлених довідок про розмір грошового забезпечення станом на 01 січня 2020 року та 01 січня 2021 року для перерахунку пенсії, викладеної в листі № 33/34-3611 від 11 листопада 2022 року, тобто в межах шестимісячного строку.

Колегія суддів звертає увагу, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що строк звернення до адміністративного суду з вимогою про видачу оновленої довідки розпочинає перебіг з дати, станом на яку визначається розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії.

Окрім цього, колегія суддів вважає помилковими покликання самого позивача на те, що про порушення своїх прав він дізнався в серпні 2022 року після ознайомлення із постановою Верховного Суду від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21.

На переконання колегії суддів, така обставина не може розцінюватися як початок перебігу строку для звернення до суду, оскільки вказане судове рішення не стосувалося самого позивача. Також формування чи зміна усталеної судової практики не може впливати на початок перебігу строку звернення до суду.

Водночас, питання щодо застосування строків звернення до адміністративного суду, що передує вирішенню спору по суті (ст.122 КАС України), слід розмежовувати з питанням щодо застосування строку (періоду), за який проводиться нарахування та виплата відповідної пенсії, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не враховано.

Предметом спору в цій справі є оскарження відмови у видачі відповідної довідки та її скеруванні до належного пенсійного органу. Саме така відмова відповідача оскаржується в цій справі, при цьому строк на її оскарження виник у позивача після отримання відповіді Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» від 11 листопада 2022р. на подану позивачем заяву.

Натомість, строки перерахунку пенсії (в розглядуваному випадку з 01 лютого 2020 року та 01 лютого 2021 року) підлягають застосуванню саме у правовідносинах, де бере участь пенсійний орган, і такі повинні стосуватися власне перерахунку пенсії.

В розглядуваній справі вирішується питання правомірності відмови у видачі довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, при цьому позивачем не заявлені позовні вимоги про перерахунок самої пенсії.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції помилково розцінив відносини по отриманню довідки для перерахунку пенсії та відносини перерахунку пенсії як один вид правовідносин, через що застосував до них усталену судову практику обрахунку процесуальних строків, які стосуються справ щодо перерахунку пенсій.

На переконання суду апеляційної інстанції, вказані обставини підлягали з`ясуванню та розмежуванню судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що за таких умов в суду першої інстанції не було достатніх і належних підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 на підставі ч .2 ст. 123 КАС України, а тому оскаржувану ухвалу суду слід скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування такої ухвали із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, ст. 315, ст. 317, ст. 320, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2023 року про повернення позовної заяви у справі № 380/73/23 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 04 квітня 2023 року.