Справа № 160/3006/20
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2023-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

03 квітня 2023 року м. Дніпросправа № 160/3006/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),
суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2022 року (м. Дніпро, суддя Турова О.М.) у справі № 160/3006/20

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати у період з 01 січня 2017 р. по 28 вересня 2018 р. індексації грошового забезпечення позивача;

- зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 р. по 28 вересня 2018 р.;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 29 вересня 2018 р. по день фактичного розрахунку.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року залишено без змін.

22.11.2022 до суду першої інстанції надійшла заява представника позивача про встановлення судового контролю, у якій заявник просив суд зобов`язати відповідача подати до суду у 30-денний строк з дня набрання ухвалою законної сили звіт про виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 у справі №160/3006/20.

В обґрунтування заяви представник позивача зазначив, що 20.09.2021 судом першої інстанції видано виконавчий лист у справі №160/3006/20, який 11.01.2022 направлено на виконання до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Проте, на момент звернення до суду із заявою про встановлення судового контролю боржником не вчинено жодних дій, направлених на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 р. у справі №160/3006/20. Формальний підхід до виконання судового рішення, як-то проведення невірних та по своїй суті помилкових бухгалтерських нарахувань не забезпечують реальне виконання рішення суду та не може вважатися достатніми та вичерпними заходами для його повного та фактичного виконання.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2022 року у задоволенні зави про встановлення судового контролю відмовлено.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосу вання загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС Укра їни (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову.

Отже, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче про вадження, за КАС України.

Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження. Судове рішення виконують безпосередньо, а для його виконання не вимагають ухвалення будь-яких інших додаткових судових рішень. Аналогічні за своїм змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/15 та від 18 травня 2022 року у справа № 480/2378/21.

Під час розгляду справи суд першої інстанції не з`ясував хід виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 20.09.2020 судом у справі № 160/3006/20, а формально обмежився лише констатацією факту ненадання суду даної інформації представником стягувача.

Отже, у даному випадку судом першої інстанції порушено принцип офіційного з`ясування усіх обставин справи, викладений у ч. 4 ст. 9 КАС України.

Аналогічні за своїм змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 826/26222/15, від 06 серпня 2021 року справа № 805/1692/17-а та від 01 листопада 2022 року у справа № 640/6452/19.

У рішенні у справі «Лізанець проти України» від 31.05.2007 р. (заява №6725/03) ЄСПЛ за значив, що від особи, яка домоглася остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання.

Право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції, також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні, тобто рішення суду має бути виконано лише за фактом винесення такого рішення, незалежно від звернення до виконавчої служби.

Просить скасувати ухвалу від 09.12.2022 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач зазначає, що приписами Закону України Про виконавче провадження визначено певний алгоритм дій виконавця в ході примусового виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Позивачем не надано жодних доказів неможливості примусового виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/3006/20 у загальному порядку.

20 грудня 2022 року Військовою частиною НОМЕР_1 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 160/3006/20 виконано в повному обсязі, що підтверджується квитанціями від 15.12.2022 та від 20.12.2022. Отже, вимоги апелянта не підлягають задоволенню.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В ухвалі від 09 грудня 2022 року суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні зави позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в порядку ч. 1 ст. 382 КАС України, оскільки:

- заявник не навів обґрунтованих підстав для вжиття таких заходів за наявних обставин;

- заявником не доведено, що відповідачем не вжито будь-яких дій на виконання рішення суду і що заява про встановлення судового контролю за його виконанням не пов`язана фактично з оскарженням дій відповідача, що вчинені на виконання такого рішення, яке, відповідно до приписів КАС України, має здійснюватися в іншому порядку за правилами ст. 383 КАС України, а не згідно зі ст. 382 КАС України;

Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За приписами ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Так, Конституційний Суд України, розглядаючи справу №1-7/2013, у рішенні від 26.06.2013 звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

При цьому, обов`язковість судового рішення забезпечується через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 у справі № 160/3006/20 набрало законної сили 07.07.2021.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Водночас відповідно до ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З матеріалів справи вбачається, що за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 у справі № 160/3006/20 позивачем було отримано виконавчий лист від 20.09.2021, який в подальшому із заявою про примусове виконання від 11.01.2022 направлено до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 74, 86).

Вказані обставини сторони у справі не заперечують.

Згідно додатків до відзиву на апеляційну скаргу, відповідач на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 у справі №160/3006/20 у грудні 2022 року у добровільному порядку здійснив нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення позивача з 01 січня 2017 р. по 28 вересня 2018 р. в сумі 3951,95 грн. та середнього заробітку в сумі 3205,30 грн.

Таким чином, судове рішення у справі №160/3006/20 в іншій частині задоволених позовних вимог, що, на думку позивача, не було виконано, має бути виконано у примусовому порядку на підставі положень Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення заяви позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі № 160/3006/20.

Колегія суддів також зазначає, що у разі незгоди з порядком виконання судового рішення позивач має право на звернення до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання судового рішення, в порядку, визначеному ст. 383 КАС України.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 287 КАС України позивач також має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушені їх права, свободи чи інтереси.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2022 року у справі № 160/3006/20 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко