Справа № 718/210/23
Суддя: Скорейко В. В.
Дата ухвалення: 2023-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №718/210/23
Провадження №2-а/718/2/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2023 року м.Кіцмань Чернівецька область

Суддя Кіцманського районного суду Чернівецької області Скорейко В.В., розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ГУНП в Чернівецькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання протиправною та скасування постанови серії БАВ № 161848 від 13.01.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та закриття провадження у справі.

Вважає дану постанову протиправною, винесеною з грубим порушенням вимог чинного законодавства, оскільки при винесенні даної постанови не було враховано всі обставини справи, при розгляду справи про його притягнення до адміністративної відповідальності позивачу на його вимогу не було надано доказів вчинення ним правопорушення, не було роз`яснено його прав та обов`язків.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, його інтереси представляла адвокатка Буряк К.Я., яка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ГУНП в Чернівецькій області Ігор Верешко в судове засідання не прибув, у визначений судом строк подав відзив на позовну заяву, згідно з яким вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення. Зазначає, що поліцейським дотримано всі вимог КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. До відзиву надав відеозапис з нагрудного відео реєстратора поліцейського як доказ правомірності його дій під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Позивачем подано відповідь на відзиву, з якого слідує, що відповідач не надав жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт того, що ОСОБА_1 не подавав сигналу світловим покажчиком повороту відповідного напрямку, чим порушив вимоги п.п. (а) п. 9.2 ПДР України. Крім того, у матеріалах справи відсутні фото/відео докази його зупинки поліцейськими. Надане відео містить інформацію про спілкування ОСОБА_1 з поліцейськими. Позивач вважає, що доводи представника відповідача викладені у відзиві є безпідставними, а тому просить позов задовольнити в повному обсязі.

Суд, заслухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, доходить наступного висновку.

Відповідно дост.7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом встановлено, що постановою серії БАВ № 161848 від 13.01.2023 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн.

Пунктом 24Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства по справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. ст.283 і 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В ній повинні бути докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, і вказані мотиви не взяття до уваги інших доказів, на які посилається правопорушник чи висловлені останнім доводи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 537/2088/17, де вказано, що правомірність постанови має ґрунтуватися на тому, що факт правопорушення є доведеним і при її ухваленні процедура була дотримана. При цьому, також зазначено, що сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності.

Виходячи із норм, викладених в ст. 77 КАС України, встановлено, що за загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. При розгляді справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод та інтересів.

Водночас, у матеріалах справи міститься лише оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення від 13.01.2023 року, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, та наданий відповідачем відеозапис події, на якому не зафіксовано факт відсутності подачі світлового покажчика повороту позивачем, та зупинки його транспортного засобу.

При цьому, у графі постанови: «до постанови додаються …» інспектором зроблено запис «не додаються», що свідчить про відсутність будь-яких доказів, отриманих в порядку, визначеному чинним законодавством України, щодо вчинення водієм адміністративного правопорушення.

Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може бути беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Відеозапис з бодікамер поліцейських повинен фіксувати факт вчинення правопорушення, зокрема не ввімкнення позивачем лівого показчика повороту, а не лише їхнє спілкування впродовж певного часу.

Також, суд звертає увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17 та від 17.07.2019 у справі № 295/3099/17.

Сам факт винесення оскаржуваної постанови не є доказом вчинення особою адміністративного правопорушення. Саме до цього зводяться висновки Верховного Суду викладені у постанові від 26 квітня 2018 року у справі №338/1/17.

Окремо необхідно наголосити, що Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. А для підтвердження порушення позивачем Правил дорожньогоруху України відповідач, відповідно до ст. 251 КУпАП мав би надати, зокрема відеозапис події, фотокартки, на яких зафіксоване інкриміноване позивачеві порушення. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення.

Отже, аналіз наведеного дає підстави для висновку, що порушення ПДР України, за що передбачена відповідальність Кодексом про адміністративні правопорушення України, має підтверджуватися відповідними доказами, вичерпний перелік яких наведений у статті 251 Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України,суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП є недоведеним.

Така правова позиція висловлене в постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі №463/1352/16-а.

Суд також звертає увагу на те, п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Оскільки доказів вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП відповідачем не надано, а судом таких обставин не встановлено, суд доходить висновку про недоведеність в діях позивача складу даного адміністративного правопорушення.

Згідно з ч. 3 ст.241КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Разом з тим, на час судового розгляду справи особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 КАС України.

Так, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286КАС Україниза наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З вищевказаного, суд вважає, що вимоги позивача щодо скасування постанови є правомірними і підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягнення судові витрати, а саме: судовий збір, визначений ч 5 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», - у розмірі 536 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 122, 222, 245, 254, 256, 268, 276, 280, 283-285 КУпАП, ст. ст. 77,139, 242-246, 286 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ГУНП в Чернівецькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Скасувати постанову серії БАВ № 161848 від 13.01.2023, винесену інспектором СРПП ВП № 2 Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Стягнути з ГУНП в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 536,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. Апеляційна скарга подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 04.04.2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління Управління національної поліції в Чернівецькій області,вул. Головна, 24 м.Чернівці, .

Суддя Василь Скорейко