Справа № 580/6633/22
Суддя: Валентин ГАРАЩЕНКО
Дата ухвалення: 2023-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року справа № 580/6633/22

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В. розглянувши у порядку письмового провадження без виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Медведівської сільської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Медведівської сільської ради, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Медведівської сільської ради щодо розгляду клопотання ОСОБА_1 від 27.10.2021 по наданню дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення у порядку безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтованою площею 0,95 га за рахунок земель комунальної власності в АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Медведівську сільську раду розглянути вказане клопотання відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України на наступній, після набрання чинності рішенням суду, сесії.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 25.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач безпідставно відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки. Позивач надав усі необхідні документи, які передбачені вимогами закону, натомість отримав рішення про відмову в наданні дозволу.

Позивач вважає, що викладені в рішенні відповідача підстави для відмови в наданні дозволу не передбачені вимогами закону, тому просить суд зобов`язати відповідача надати дозвіл на розробку відповідного проекту землеустрою.

Відповідач у встановлений судом строк відзиву проти позову не подав, направив до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

В заяві відповідач вказав, що з графічних матеріалів, які долучені позивачем до заяви від 27.10.2021 вбачається, що земельна ділянка площею 0,95 га накладається на земельну ділянку гр. ОСОБА_2 , кадастровий № :02:001:0321, площею 0,3799 га для ведення особистого підсобного господарства, розташована на АДРЕСА_1 , що відповідно є підставою для відмови у задоволенні заяви позивача у наданні йому дозволу на виготовлення землевпорядної документації в порядку безоплатної приватизації на земельну ділянку орієнтовною площею 0,95 га по АДРЕСА_1 . Крім того, підставою для відмови у наданні позивачу згоди на розробку землевпорядної документації став також і той факт, що гр. ОСОБА_3 , згідно даних книги погосподарського обліку у своєму користуванні має земельну ділянку загальною площею 0,69 га, з них 0,33 га входить у площу розміром 0,95 га, яку бажав отримати у свою приватну власність позивач.

15.11.2021 ОСОБА_3 звернувся до Медведівської сільської ради з заявою про припинення права користування земельною ділянкою площею 0,33 га на користь його невістки ОСОБА_4 . Рішенням Медведівської сільської ради від 19.11.2021 №16-53/VIII припинено право користування ОСОБА_3 земельною ділянкою площею 0,33 га, а відповідно до заяви гр. ОСОБА_4 від 15.11.2021, рішенням Медведівської сільської ради від 19.11.2021 № 16-54/VIII їй надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

В ході пленарного розгляду на 16 сесії даного питання депутатами Медведівської сільської ради прийнято рішення 19.11.2021 про перенесення розгляду даного питання на наступну сесію.

Відповідач зазначає, що позивач знав про проект рішення сесії щодо відмови в наданні дозволу, оскільки позивачем 29.11.2021 до Медведівської сільської ради подано звернення від 29.11.2021, в якому позивач вказав посилання на відповідне рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Також відповідач вказав, що позивачу було відомо про рішення щодо перенесення розгляду його заяви на наступну сесію, оскільки позивач про це зазначив у позовній заяві.

На підставі наведеного відповідач вважає, що позивач не зазначив поважних причин пропуску шестимісячного строку звернення до суду, відповідно позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Позивач подав до суду письмові заперечення на заяву відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, в яких вказав, що відповідач не надав доказів ознайомлення позивача з рішенням щодо перенесення розгляду його заяви.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 27.10.2021 позивач звернувся до Медведівської сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення землевпорядної документації по відведенню у власність в порядку безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтованою площею 0,95 га в межах села Медведівка, Черкаського району, Черкаської області. До заяви додані копії паспорту та ідентифікаційного коду позивача, а також картографічний витяг з кадастрової карти України із зазначенням бажаного місця розташування ділянки.

19.11.2021 сесією Медведівської сільської ради прийнято рішення № 16-54/VIII, яким вирішено відкласти розгляд заяви ОСОБА_1 до наступної сесії.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання щодо пропуску позивачем строку звернення за судовим захистом, суд виходить з таких міркувань.

Згідно ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частиною 6 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

За ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Слід зазначити, що правовий інститут строків звернення до суду, не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв визначення поважності причин їх пропуску. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків.

Суд звертає увагу, що відповідач не надав доказів ознайомлення позивача з рішенням сесії Медведівської сільської ради № 16-54/VIII від 19.11.2021, натомість позивач стверджує, що про вказане рішення дізнався із сайту ради в грудні 2022 року.

Отже, враховуючи, що відповідач на виконання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України не надав доказів ознайомлення позивача з наведеним рішенням ради, тому відсутність інформування позивача є непереборною обставиною, яка вплинула на своєчасність звернення з даним позовом до суду, тому суд визнає поважними причини пропуску позивачем строків звернення до суду та вважає за можливе їх поновити.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. 22 ЗК України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

При цьому, п. а ч. 3 ст. 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Пунктом в ч. 3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Частиною 4 ст. 122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 вказаного Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказана норма кореспондується із положеннями ч. 3 ст. 123 ЗК України, за якою відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із наведених правових норм Земельного кодексу України вбачається, що підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні (далі Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону №280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Таким чином, згідно вказаних норм, питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою, поділу земельних ділянок тощо відповідач має вирішувати за наслідками розгляду відповідного клопотання на пленарному засіданні.

Всупереч наведених вимог законодавства відповідач не надав до суду доказів прийняття одного з рішень передбачених ч. 7 ст. 118 ЗК України за результатами поданого позивачем клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що із аналізу статей 118, 122 Земельного кодексу України вбачається, що отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розроблення проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою особі при дотриманні ним вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

За наведених обставин, суд дійшов висновку визнати протиправною бездіяльність Медведівської сільської ради щодо нерозгляду клопотання ОСОБА_1 від 27.10.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення у порядку безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтованою площею 0,95 га за рахунок земель комунальної власності в АДРЕСА_1 .

Повноваження суду щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, прямо передбачені в ч. 3 ст. 245 КАС України.

В рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, в тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.

Суд зазначає, що не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. Такі дії суду виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, для відновлення порушених прав позивача необхідно зобов`язати Медведівську сільську раду повторно розглянути питання про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо вимог позивача про постановлення окремої ухвали, суд зазначає, що вказані вимоги не відносяться до позовних вимог в розумінні ст. 5 КАС України та вирішуються судом як подане клопотання.

В силу вимог ст. 249 КАС України окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.

Підставою для винесення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для винесення окремої ухвали немає.

При цьому, суд зауважує, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду. Адміністративний суд наділений диспозитивним правом постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, чи діяння яких визнаються протиправними, та/або допущення судом нижчої інстанції неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 1340/4560/18.

Так, дослідивши зміст аргументів позивача, суд дійшов висновку, що вони не містять обґрунтованих та достатніх аргументів, які б давали підстави для постановлення судом окремої ухвали.

Щодо решти доводів сторін суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з задоволенням двох позовних вимог, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Медведівської сільської ради щодо нерозгляду клопотання ОСОБА_1 від 27.10.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення у порядку безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтованою площею 0,95 га за рахунок земель комунальної власності в АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Медведівську сільську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 27.10.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення у порядку безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтованою площею 0,95 га за рахунок земель комунальної власності в АДРЕСА_1 , на наступній після набрання законної сили рішенням суду сесії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Медведівської сільської ради (20930, Черкаська обл., Черкаський район, село Медведівка, вулиця Б. Хмельницького, будинок 44 В, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання рішення.

Суддя Валентин ГАРАЩЕНКО