Справа № 520/922/22
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2023-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 р. Справа № 520/922/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2022, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі №520/922/22

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила:

- визнати дії Військової частини НОМЕР_1 щодо незарахування ОСОБА_1 періоду проходження навчання на Відділенні помічників лікарів для Збройних Сил України Вінницького медичного коледжу імені академіка Д.К. Заболотного з 05.08.1997 по 24.06.2001 до календарної вислуги років військової служби в Збройних Силах України протиправними;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок ОСОБА_1 календарної вислуги років військової служби в Збройних Силах України та внести відповідні зміни до військово-облікових документів ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 позовну заяву залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 та прийняти рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що вона у період з 05.08.1997 по 24.06.2001 навчалася у відділені лікарів для Збройних Сил України Вінницького медичного коледжу імені академіка Д.К.Заболотного, по закінченню навчання отримала базову вищу освіту за напрямом підготовки «Медицина. Лікувальна справа». Після закінчення вказаного навчального закладу позивач продовжила проходити військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. У грудні позивач дізналася, що час навчання у відділені лікарів для Збройних Сил України Вінницького медичного коледжу імені академіка Д.К.Заболотного її зараховано до військового стажу не в повному обсязі. Також, зазначає, що правовідносини щодо проходження позивачкою військової служби в Збройних Силах України виникли з 05.08.1997 і продовжуються до цього часу, та відповідно на них не можуть розповсюджуватись норма закону, прийнятого пізніше, а саме Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 18.06.1999 № 766-XIV, який набрав чинності 31.07.1999, крім цього, вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. В обгрунтування зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, особам, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 у період з 05.08.1997 по 24.06.2001 навчалась у відділенні помічників лікарів для Збройних Сил України Вінницького медичного коледжу імені академіка Д.К. Заболотного отримала базову вищу освіту за напрямом підготовки «Медицина. Лікувальна справа» з присвоєнням кваліфікації помічник лікаря, офіцер військового управління тактичного рівня, що підтверджується дипломом бакалавра та додатком до нього.

Військове звання лейтенант медичної служби позивачу присвоєно наказом МО України № 326 від 27.06.2001, що підтверджується посвідченням офіцера № НОМЕР_2 .

З витягу з послужного списку позивача вбачається, що вона продовжила проходження військової служби на різних посадах з 27.06.2001.

22.12.2021 позивач отримала довідку № 655, у якій зазначено, що станом на 01.12.2021 її календарна вислуга років становить 22 роки 4 місяці 13 днів.

У позовній заяві позивач вказала, що їй в усному порядку було роз`яснено, що період навчання позивача у медичному технікумі було зараховано до її календарної вислуги років військової служби з розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Позивачка, вважаючи, що має право на зарахування до її календарної вислуги років військової служби усього періоду навчання, звернулась до суду з позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх не обґрунтованості, оскільки навчання у Вінницькому медичному коледжі імені академіка Д.К. Заболотного у якому навчалась позивач, не є військовим навчальним закладом у розумінні Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", внаслідок чого навчання у такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у ст.2 цього Закону, а тому строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Статтею 2 Закону № 2232-ХІІ визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Відповідно до ст. 24 Закону №2232-XII (в редакції від 19.06.1997) початком перебування на військовій службі вважався, зокрема, й день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

При цьому, у ст. 2 Закону № 2232-XII встановлено такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин; військова служба жінок за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу; військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів; військова служба за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів кафедр військової підготовки (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів; військова служба за контрактом офіцерського складу.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 у період з 05.08.1997 по 24.06.2001 навчалась у відділенні помічників лікарів для Збройних Сил України Вінницького медичного коледжу імені академіка Д.К. Заболотного отримала базову вищу освіту за напрямом підготовки «Медицина. Лікувальна справа» з присвоєнням кваліфікації помічник лікаря, офіцер військового управління тактичного рівня, що підтверджується дипломом бакалавра та додатком до нього.

Однак, Вінницький медичний коледж імені академіка Д.К.Заболотного, в якому навчалася позивач, не є військовим навчальним закладом, в якому особи, що відповідають вимогам Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", проходять військову службу, відтак, строк навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання у такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби.

Аналогічну позицію підтримав і Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 у справі №825/1086/17, яку апеляційний суд враховує відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей» до вислуги років особам офіцерського складу Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони та інших військових формувань, створених Верховною Радою України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, а також особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, поліцейським, особам, зазначеним у пункті "ж" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсій згідно з пунктом "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" додатково зараховується час їхнього навчання (у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку - один рік за шість місяців.

При цьому суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, особам, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Судовим розглядом встановлено, що згідно з витягу послужного списку позивача, вона на військову службу призвана 05.08.1997 через Вінницький медичний коледж та проходила службу по теперішній час. Період навчання у вказаному закладі становить з 05.08.1997 по 24.06.2001 - студентка.

Військове звання «Лейтенант медичної служби» присвоєно наказом МО України №326 від 27.06.2001, що вбачається з посвідчення офіцера НОМЕР_3 .

З довідки № 655 від 22.12.2021 вбачається, що станом на 01.12.2021 календарна вислуга років становить 22 роки 04 місяці 13 днів. Вказане свідчить, що позивачу зараховано до її календарної вислуги років військової служби час навчання у навчальному закладі, виходячи із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби, а також час проходження служби тривалістю більше 20 років, що сукупно склало 22 роки 04 місяці 13 днів.

За таких обставин, відсутні підстави стверджувати, що відповідачем неправомірно не враховано строк навчання позивачки у Вінницькому медичному коледжі імені академіка Д.К.Заболотного до строку її військової служби.

Доводи скаржника з посиланням щодо звуження її прав, у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 18.06.1999 № 766-XIV, який набрав чинності 31.07.1999, на спірні правовідносини сторін не впливають та з урахуванням приписів ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ, як у редакції, чинній на час навчання позивачки у Вінницькому медичному коледжі імені академіка Д.К.Заболотного, так і на час звернення до відповідача про зарахування спірного стажу до вислуги років, не є підставою для задоволення позовних вимог.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 по справі №520/922/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк