Справа № 140/1639/22
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/1639/22 пров. № А/857/8710/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року у справі № 140/1639/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Плахтій Н.Б.,

рішення ухвалене в порядку письмового провадження,

місце ухвалення рішення м.Луцьк,

дата складання повного тексту рішення: не зазначена,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просив:

визнати протиправним рішення Головного управління ПФУ в м. Києві від 06.12.2021 №08 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу;

зобов`язати Головне управління ПФУ у Волинській області призначити пенсію за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням періоду роботи з 01.01.1988 по 31.12.1998 у Акціонерно-пайовому товаристві «Волинь» на посаді завідувача складом ГСМ і запасних частин с. Озерце, з часу звернення із заявою про призначення пенсії.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтував тим, що він 01.12.2021 звернувся до відділу обслуговування громадян №5 (сервісного центру) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Волинській області щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За результатами розгляду заяви від 01.12.2021, зареєстрованої в підсистемі «Звернення» за №2771 та наданих документів ГУ ПФУ в м. Києві прийнято рішення від 06.12.2021 №08 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. В оскаржуваному рішенні зазначено, що відповідно до наданих до заяви документів про стаж загальний страховий стаж позивача складає 20 років 2 місяці 11 днів. До стажу не враховано період роботи в колгоспі з 01.01.1988 по 31.12.1998 згідно довідки від 06.09.2021 №436/02-05 (в довідці по батькові зазначено не повністю та відсутнє перейменування організації). Позивач не погодився з рішенням відповідача, оскільки оспорюваний період підтверджено записами в трудовій книжці. Так, дана трудова книжка містить записи про прийом на роботу та звільнення, підтверджені підписом уповноваженої особи та печаткою АПТ «Волинь». Згідно архівної довідки від 06.09.2021 №436/02-05 про облік днів в колгоспі «Волинь» с.Озерце з 1988 по 1998 роки, виданій Ківерцівською міською радою, вказано, що ОСОБА_1 значиться в документах фонду по особовому складу по колгоспу «Волинь», вказано стаж його роботи з 1988 по 1998 та кількість вироблених людиноднів за кожен рік з розбивкою помісячно. Реорганізацію колгоспу «Волинь» в акціонерно-пайове товариство «Волинь» підтверджено архівною довідкою від 17.09.2021 №307/01-30, виданою Державним архівом Волинської області. ОСОБА_1 вважає, що ГУ ПФУ в м. Києві при розгляді питання щодо призначення пенсії протиправно не врахувало період роботи з 01.01.1988 по 31.12.1998 у АПТ «Волинь», ставлячи під сумнів належність йому архівної довідки у зв`язку із скороченням по батькові, і, як наслідок, відсутністю документів, які підтверджують факт належності йому архівної довідки від 06.09.2021 №436/02-05.

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (в письмову провадженні).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19.04.2022р. заявлений позов задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 06.12.2021 №08 «Про пенсійне забезпечення Гр. ОСОБА_1 ». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до його страхового стажу роботу в період з 12.01.1988 по 31.12.1998 в Акціонерно-пайовому товаристві «Волинь», з дня звернення із заявою про призначення пенсії, а саме з 01.12.2021. Стягнено на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві судові витрати у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Не погодившись із винесеним рішенням суду, в червні 2022 року його оскаржив відповідач Головне управління Пенсійного Фонду України в м. Києві. покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовити у повному обсязі.

Відповідач також в апеляційній скарзі просить відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що рішенням ГУ ПФУ в м.Києві від 06.12.2021 №08 позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав для призначення, а саме у зв`язку із відсутністю у позивача на дату звернення передбаченого законодавством необхідного страхового стажу. Наявність необхідного стажу визначається на дату досягнення заявником відповідного віку. На день звернення позивача за призначенням пенсії останній досяг 60-річного віку, страховий стаж становить 20 років 02 місяці 11 днів. ГУ ПФУ в м.Києві період роботи в колгоспі з 01.01.1988 по 31.12.1998 не врахований до страхового стажу позивача, оскільки в архівній довідці від 06.09.2021№436/02-05 по батькові зазначено не повністю ( ОСОБА_2 .), у зв`язку із чим встановити факт належності вказаної довідки позивачу не вбачається можливим. Враховуючи наведені вище обставини справи та норми чинного законодавства, вважає, що відповідач 06.12.2021 правильно прийняв рішення №08 про відмову у призначенні пенсії, а також зазначає, що оскільки інших документів відповідно до вимог Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. № 637 позивачем надано не було, то відсутні підстави для зарахування періоду з роботи з 01.01.1988 по 31.12.1988 до загального страхового стажу та призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до його заяви.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2022 року призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

ОСОБА_1 не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду у Волинському окружному адміністративному суді, ОСОБА_1 01.12.2021 звернувся до відділу обслуговування громадян №5 (сервісного центру) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком.

06.12.2021 ГУ ПФУ у м.Києві прийнято рішення №08 «Про пенсійне забезпечення Гр. ОСОБА_1 » (а.с.13), яким відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Вказане рішення мотивоване тим, що відповідно до наданих до заяви документів про стаж (ідентифікаційний код, трудова книжка, диплом, довідки про стаж та військову службу) загальний страховий стаж складає 20 років 2 місяці 11 днів. До стажу не враховано період роботи в колгоспі з 01.01.1988 по 31.12.1998 згідно довідки від 06.09.2021 №436/02-05 (в довідці по батькові зазначено не повністю та відсутнє перейменування організації).

На звернення позивача на Урядову гарячу лінію щодо незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії за віком періоду роботи з 1988 по 1998 роки ГУ ПФУ у Волинській області листом від 13.01.2022 №691-16674/Л-02/8-0300 повідомило, що у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують факт належності ОСОБА_1 архівної довідки від 06.09.2021 №436/02-05, для врахування до страхового стажу періоду роботи протягом 1988-1998 років за даними, що містяться у згаданій довідці, немає підстав. Враховуючи викладене, рішення від 06.12.2021 №08 про відмову у призначенні пенсії за віком прийнято згідно з нормами чинного законодавства (а.с.14).

Так, спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку з відмовою пенсійного органу у зарахуванні періоду роботи позивача в колгоспі «Волинь» з 01.01.1988 по 31.12.1998 до загального страхового стажу.

З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача (а.с.7-8) слідує, що відповідно до записів:

№10 12.01.1988 позивач прийнятий на роботу завскладом ГСМ і запасних частин на АТП «Волинь»;

№11 21.03.2000 звільнений з роботи в АТП «Волинь» у зв`язку з реорганізацією, при цьому записи №№10,11 внесені без виправлень.

Водночас до заяви про призначення пенсії позивач долучив архівну довідку, видану Комунальною установою «Об`єднаний трудовий архів» Ківерцівської міської ради від 06.09.2021 №436/02-05 (а.с.10), з якої слідує, що по документах фонду з особового складу по колгоспу «Волинь» с.Озерце (з 1993-1999 роки АТП «Волинь», з 2000 рік ТзОВ «Деметра») значиться ОСОБА_1 (так в документі), а також вказано облік людиноднів за 1988-1998 роки щомісячно (а.с.10).

Отже, в архівній довідці, виданій позивачу, зазначене по батькові « ОСОБА_2 .», в той час як його по батькові « ОСОБА_3 ».

Разом з тим, суд зауважує, що на першій сторінці трудової книжки позивача в графі «отчество» вказано « ОСОБА_4 ».

Крім того, з архівної довідки Державного архіву Волинської області від 17.09.2021 №307/01-30 вбачається, що реорганізація колгоспу «Волинь» в акціонерно-пайове товариство «Волинь» відбулася на підставі рішення загальних зборів членів колгоспу «Волинсь» с.Озерце Ківерцівського району від 10.03.1992 (протокол №1) (а.с.11).

На думку суду, видана ОСОБА_1 довідка Комунальною установою «Об`єднаний трудовий архів» Ківерцівської міської ради від 06.09.2021 №436/02-05, хоч і містить скорочене зазначення його по батькові « ОСОБА_2 .», однак з врахуванням досліджених письмових доказів, а саме трудової книжки, у якій по батькові позивача зазначено « ОСОБА_3 » , підтверджує період його роботи в АТП «Волинь» з 12.01.1988 по 31.12.1998.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 9.3.3.4. Основних правил роботи державних архівів України, схвалених колегією Держкомархіву України від 3 лютого 2004 року (протокол №2), невідповідність окремих відомостей, що містяться в документах архіву, даним, викладеним у запиті, не може бути перешкодою для внесення їх до тексту довідки, якщо інша документна інформація не залишає сумніву у тотожності особи чи певних фактів. У разі різночитання імен, прізвищ, назв, окремих біографічних фактів наводиться те написання, що вживається в документі, з позначкою «так у документі». Відсутність імені, по батькові, неможливість розшифрування ініціалів обумовлюється.

Отже, оскільки позивачу архівною установою видано довідку про період роботи з 1988 по 1998 та у архівної установи не виникло сумнівів у тотожності особи ОСОБА_1 , тому розбіжності в архівних документах при написанні повного імені (включаючи по батькові) не свідчать про неможливість зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи в АТП «Волинь» з 12.01.1988 по 31.12.1998.

Суд враховує, що позивач вжив усіх можливих заходів для підтвердження його трудових відносин з АПТ «Волинь» в період з 12.01.1988 по 31.12.1998.

Відповідно до частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 01.12.2021, тобто з пропуском трьох місяців, особисто звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, а тому пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Відповідно до вимог частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постановах від 30.09.2019 в справі №638/18467/15-а та від 25.04.2019 в справі №593/283/17 зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду України для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 в справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Приймаючи рішення у даній справі, суд зазначав, що обставини, які підлягали встановленню судом у даній справі і доказуванню, значно віддалені у часі та враховує ступінь вини позивача у відсутності повного об`єму необхідних для реалізації його прав документів та повноті записів у наявних підтверджуючих загальний стаж документах, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб. Крім цього, згідно вимог частини другоїстатті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач ГУ ПФУ в м.Києві як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів, які б свідчили, що дії щодо незарахування позивачу періоду роботи на АПТ «Волинь» з 12.01.1988 по 31.12.1998 до страхового стажу при призначенні пенсії за віком вчинені відповідно до норм законодавства, з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення для їх вчинення.

Вказане та наведений вище аналіз законодавства спростовують доводи пенсійного органу про правомірність своїх рішень про відмову позивачу у призначенні пенсії.

За вказаних обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що з врахуванням вимог статті 245 КАС України належать до задоволення шляхом визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у м. Києві від 06.123.2021 №08 «Про пенсійне забезпечення ОСОБА_1 », яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком; зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком, зарахувавши до його страхового стажу роботу в АПТ «Волинь» в період з 12.01.1988 по 31.12.1998, з дня звернення із заявою про призначення пенсії, а саме з 01.12.2021.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом шостим частини першої статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, який набув чинності з 01.01.2004 (далі Закон №1058-IV), цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №1058-ІV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати, зокрема, пенсія за віком.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Таке ж визначення містить і частина 1 статті 24 Закону №1058-IV, яка передбачає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, до 01.01.2004 стаж роботи підтверджується в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV.

Так, приписами статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів.

Під час вирішення наведеного спору колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч.3 ст.46 Основного Закону).

Конституційний Суд України у п.3.4 Рішення від 18.06.2007р. № 4-рп/2007 зазначив, що неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави.

У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999р. № 8-рп/99, від 20.03.2002р. № 5-рп/2002, від 17.03.2004р. № 7-рп/2004).

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., яка була ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997р., та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у п.п.52, 56 рішення від 14.10.2010р. у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року у справі №140/1639/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 04.04.2023.