Справа № 280/5446/22
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
04 квітня 2023 року Справа № 280/5446/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому позивач просить суд зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 липня 2019 року по 29 серпня 2022 року в сумі 288 741 (дві вісімдесят вісім тисяч сімсот сорок одна) грн. 75 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позивач є учасником бойових дій, проходив службу в лавах Збройних Сил України та 28 липня 2019 року звільнений в запас відповідно до пп. «а» ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Зауважує, що в порушення приписів статті 116 Кодексу законів про працю України відповідачем при звільненні позивача зі служби не було виплачено грошове забезпечення за серпень 2018 року, відповідно не було проведено повний розрахунок при звільненні, у зв`язку із чим, він змушений був звернутись до суду із позовом. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року по справі № 280/5726/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі служби, а також зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за серпень 2018 року в розмірі 4004,20 грн. (чотири тисячі чотири гривні двадцять копійок). Вказує, що судове рішення в адміністративній справі № 280/5726/20 було виконано відповідачем лише у серпні 2022 року. З огляду на вказана, вважає, що з урахуванням положень статті 117 КЗпП України має право на одержання середнього заробітку за час затримки розрахунку на момент звільнення по день фактичного розрахунку, у зв`язку із чим просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 15 вересня 202 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, 21 жовтня 2022 року на адресу суду надіслав відзив (вх. № 39929), у якому зауважує, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Стверджує, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних силах України та інших військових формувань урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, у зв`язку із чим вважає, що Кодекс законів про працю України не поширюється на військовослужбовців, які проходять військову службу. З огляду на те, що спір у даній справі виник у порядку виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року по справі № 280/5726/20 у суду, на думку відповідача, відсутні підстави для застосування для спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України. Враховуючи викладене просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 у період з 28 липня 2016 року по 29 липня 2019 року перебував на військовій службі у Збройних Силах України.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідчення серія НОМЕР_2 , виданим Управлінням персоналу штабу ВЧ НОМЕР_3 04 травня 2017 року.

При виключенні із списків особового складу із позивачем не було проведено повний розрахунок при звільненні, у зв`язку із чим позивач звернувся із позовом до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року у справі № 280/5726/20, яке набрало законної сили 04 листопада 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Вказаним рішенням суду визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі служби, а також зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за серпень 2018 року в розмірі 4004,20 грн. (чотири тисячі чотири гривні двадцять копійок).

На виконання вказаного рішення відповідачем 29 серпня 2022 року здійснено виплату позивачу грошового забезпечення у розмірі 4 0004,20 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № К2JIRDB2PPPC57D3 від 30 серпня 2022 року.

Враховуючи дату виключення позивача зі списку особового складу Військової частини НОМЕР_1 (28 липня 2019 року) та фактичну дату проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду в адміністративній справі № 280/5726/20 (29 серпня 2022 року) позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 4 статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частинами 1-3 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Статтею 1 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено, що даним кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України в справі № 4-рп/2012 визначено, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме відповідач не нарахував та не виплатив позивачу грошове забезпечення за серпень 2018 року, що було предметом розгляду у справі № 280/5726/20.

На виконання рішення суду від 09 червня 2021 року у справі № 280/5726/20 відповідачем 29 серпня 2022 року здійснено виплату позивачу грошового забезпечення за серпень 2018 року у розмірі 4 0004,20 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № К2JIRDB2PPPC57D3 від 30 серпня 2022 року.

Посилання відповідача на непоширення на спірні правовідносини положень Кодексу законів про працю України суд оцінює критично з огляду на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Збройних сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні.

Верховний Суд у постанові від 26 січня 2022 року по справі № 240/12167/20 зазначив про те, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі № 140/2006/19, від 04 вересня 2020 року в справі № 120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року в справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі № 340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі № 580/1790/20.

Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила про те, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно та індексація грошового забезпечення, що належали до виплати станом на 27 лютого 2020 року та на які мав право позивач, повинні були бути виплачені у день звільнення позивача із військової служби. Факт їх не виплати в установлений строк підтверджений рішеннями суду, які набрали законної сили та є підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України.

Також суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, та вважає за належне зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України).

У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116,117 КЗпП України, враховуючи рішення Конституційного Суду України в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Відтак, суд вважає, що військовою частиною НОМЕР_1 вчинено триваюче правопорушення, щодо не здійснення остаточного та повного розрахунку з позивачем в частині невиплати грошового забезпечення за серпень 2018 року, а тому у позивача наявне право на застосування положень статті 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відтак, у відповідності до статті 117 КЗпП України, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки при звільненні з 28 липня 2019 року (дата виключення позивача зі списків військової частини) по 29 серпня 2022 року (день фактичного розрахунку).

Крім того, надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а зазначив про те, що статтею 117 Кодексу законів про працю України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100).

Відповідно до пункту 8 вказаного порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наявної в матеріалах справи довідки про нараховані суми грошового забезпечення позивачу від 14 жовтня 2022 року № 5544 слідує, що останніми 2 місяцями, що передували його звільненню є:

- травень 2019 рік, за 31 день, грошове забезпечення складає 11 022,00 грн.;

- червень 2019 рік, за 30 днів, грошове забезпечення складає 11 022,00 грн.

З огляду на наведене середньоденна (годинна) заробітна плата, з якої слід обраховувати суму середнього заробітку за час затримки при звільненні складає 361,38 грн. = (11022,00 грн. + 11022,00 грн.) : 61 день (травень 2019 рік + червень 2019).

Період за який позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки при звільненні з 28 липня 2019 року по 29 серпня 2022 рік складає 1129 днів, а тому середній заробіток за цей період становить 407 998,02 грн. (361,38 грн. х 1129 днів).

При цьому, суд вважає, що в порівнянні із виплаченим позивачу грошового забезпечення за серпень 2018 року у загальному розмірі 4004,00 грн. розраховану вище суму 407 998,02 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму виплат, проведених із позивачем.

Так, за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, застосовуючи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Вказаний підхід застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, а також Верховним Судом у постановах від 12 серпня 2020 року у справі № 400/3151/19 та від 17 листопада 2021 року у справі № 816/1640/17.

Відтак, враховуючи, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби значно перевищує суму заборгованості виплаченого грошового забезпечення за серпень 2018 року, суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.

Отже, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 4 004,20 грн.

З приводу суми у розмірі 4 004,20 грн. суд зазначає, що на виконання рішення суду у справі № 280/5726/20 відповідачем виплачено позивачу кошти у загальному розмірі 4 00,20 грн.

Таким чином, на момент звільнення відповідач не виплатив позивачу суму у розмірі 4 004,20 грн. та цю суму суд вважає за необхідне стягнути з відповідача як середній заробіток за час затримки при звільненні.

Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, викладених у справі Афанасьєв проти України, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, на переконання суду, належним способом захисту в даному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи, є саме стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки при звільненні з 28 липня 2019 року по 29 серпня 2022 року (включно) у розмірі 4 004, 20 грн.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстав для відшкодування позивачу витрат зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача немає.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 132, 134, 139, 242-246, 255 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 липня 2019 року по 29 серпня 2022 року (включно) у розмірі 4 002,20 грн. (чотири тисячі дві гривні 20 копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне найменування учасників справи:
Позивач - ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ;
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 .
Повний текст рішення складено та підписано 04 квітня 2023 року.

Суддя Д.В. Татаринов