Справа № 280/980/23
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року Справа № 280/980/23 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Батрак І.В.

за участю секретаря судового засідання Прус Я.І.

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Запорізької обласної прокуратури

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Запорізької обласної прокуратури (далі прокуратура, відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29.12.2020 по 29.03.2021 у сумі 71937,36 грн.

На обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначає, що з 29.12.2020 звільнена з органів Запорізької обласної прокуратури. Вказує, що під час звільнення відповідачем не було проведено з позивачем повного розрахунку, а саме не було виплачена вихідна допомога при звільненні, у зв`язку із чим була змушена звернутись із відповідним позовом до суду. Наголошує, що лише 24.12.2022 у примусовому порядку відповідач перерахував на рахунок позивача вихідну допомогу при звільненні у розмірі 19564,53 грн., з відрахуванням при виплаті встановлених податків та зборів. Ураховуючи викладене, вважає, що в силу положень ст. 117 Кодексу Законів про працю України має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який виходячи з принципу пропорційності та справедливості обрахувала у розрахунку середнього заробітку за 3 місяці у розмірі 71937,36 грн. (62 робочих дня*1160,28 грн.).

Ухвалою судді від 17.02.2023 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі та призначене підготовче засідання на 14 березня 2023 року. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, 09.03.2023 на адресу суду надіслав відзив (вх. №9895), у якому пояснює, що відповідач діяв у межах законодавства та у його діях відсутня вина щодо неповного та несвоєчасного розрахунку з позивачкою при звільненні, оскільки нормами чинного Закону України «Про прокуратуру» не передбачена виплата вихідної допомоги при звільненні. Стверджує також, що відсутня вина прокуратури і у тривалому виконанні судового рішення у справі №280/821/21, оскільки мали місце обставини, що не залежали від відповідача та унеможливлювали своєчасне виконання через військову агресію російської федерації та ведення бойових дій на території України. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2020 по 24.12.2021 зазначає про не співмірність заявленої позивачем суми із розміром вихідної допомоги, яка виплачена на її користь, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №161/12771/15-ц від 31.10.2018. Враховуючи викладене, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У підготовчому засіданні, призначеному на 14 березня 2023 року, судом закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 30 березня 2023 року.

У судове засідання позивач не з`явився, проте 30 березня 2023 року надіслав заяву (вх. №12765) про розгляд справи за його відсутності у письмовому провадженні. Заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача також звернувся до суду із заявою (вх. №12763 від 30.03.2023) про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження. Проти позову заперечує у повному обсязі.

За приписами частини 3 статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

За приписами частини 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 в органах прокуратури Запорізької області, а потім Запорізької обласної прокуратури, працювала з 2007 року на посаді помічника прокурора Запорізького району, а з 15.12.2015 призначена на посаду прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3.

Позивач звільнена з органів прокуратури з 29 грудня 2020 року відповідно до наказу Запорізької обласної прокуратури від 24.12.2020 за № 2494к на підставі рішення кадрової комісії від 24.11.2020 №46 про неуспішне проходження атестації.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.09.2021 у справі №280/821/21 позовні вимоги ОСОБА_1 були частково задоволені: визнано протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку; зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь позивача вихідну допомогу при звільненні у розмірі 24365,88 грн. Стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2020 по 22.09.2021 у сумі 24365,88 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.02.2022 апеляційні скарги ОСОБА_1 , Запорізької обласної прокуратури вирішено задовольнити частково: рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.09.2021 в адміністративній справі № 280/821/21 в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати; у задоволенні позову у вказаній частині відмовити; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

13.09.2022 позивачу виданий виконавчий лист щодо примусового виконання рішення суду Запорізького окружного адміністративного суду від 22.09.2021 у справі №280/821/21.

24.12.2022 відповідачем перераховано на користь позивача вихідну допомогу на виконання зазначеного судового рішення у сумі 19564,53 грн.

Вважаючи, що відповідач повинен також нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2020 по 24.12.2022, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції, яка була чинною до 18.07.2022), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день звільнення з підприємства.

Крім того, з 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Тобто, з 19.07.2022 законодавцем встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном.

В пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012 зазначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскільки з позивачем на день її звільнення не було проведено усіх необхідних розрахунків, зокрема не виплачено вихідну допомогу, то позивач має право на отримання компенсації затримки розрахунку за період з 30.12.2020 (наступний день після звільнення) по 24.12.2022 (день фактичного розрахунку).

Разом з тим, суд не погоджується із розміром середнього заробітку, який позивач просить стягнути, з огляду на таке.

Суд зазначає, що згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі наведеного, при вирішенні даної справи, судом врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, згідно з якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд зазначає, що як на момент звернення позивача із даним позовом, так і на час вирішення спору, редакція статті 117 КЗпП України передбачає виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (24.12.2022), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 30.12.2020 (наступного після звільнення) по 29.06.2021, що становить 123 робочі дні.

Так, у рішенні Запорізького окружного адміністративного суду від 22.09.2021 у справі №280/821/21 встановлено, що виходячи з даних, наведених наданому суду представником відповідача розрахунковому листі ОСОБА_1 за 2020 рік, з якого вбачається, що за жовтень 2020 року позивачу була нарахована заробітна плата за 18 робочих днів - 17108,47 грн., та за листопад 2020 року за 16 робочих днів - 22341, 32 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає (17108,47 + 22341,32) : 34 робочих дні = 1160,28 грн.

При визначенні суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок з 30.12.2020 (наступного після звільнення) по 29.06.2021 (123 робочі дні), такий складає 142714,44 грн. (1160,28 х 123 = 142714,44 грн.).

Разом з тим, на думку суду, такий розрахунок, як і сума, яку позивач просить стягнути з відповідача (71937,36 грн.) значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (19564,53 грн.).

Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 по справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.

Зокрема, істотність частки компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 19564,53 грн. (виплачена за рішенням суду вихідна допомога при звільненні) / 142714,44 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 13,71%.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 13,71% становить: 405,32 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 0,1371 х 123 (кількість днів затримки розрахунку) = 19566,15 грн.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 19566,15 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Подібна правова позиція висвітлена Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 у справі № 260/348/19.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

За приписами частин 1, 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про сукупність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» з відповідача судовий збір у відповідності до статті 139 КАС України не стягуються.

Керуючись ст. ст. 9, 137, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Запорізької обласної прокуратури (69005, м. Запоріжжя, вул. Матросова, буд.29-а, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19566,15 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот шістдесят шість гривень 15 копійок) грн. з відрахуванням з зазначеної суми загальнообов`язкових податків та зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І.В. Батрак