Справа № 380/14343/22
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/14343/22 пров. № А/857/1800/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Приступи Р.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року з питань закриття провадження (суддя Сакалош В.М., час ухвалення 10:46 год., місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту 16.01.2023),

в адміністративній справі №380/14343/22 за позовом ОСОБА_1 до судді Залізничного районного суду міста Львова Румілової Наталії Миколаївни,

про зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача судді Залізничного районного суду міста Львова Румілової Н.М., в якому просила зобов`язати суб`єкта владних повноважень суддю Залізничного районного суду міста Львова Румілову Н.М., яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ та протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду наділена компетенцією на вирішення питання про відкриття провадження за зустрічною позовною заявою та дискреційними повноваженнями об`єднання позовів в одне провадження, винести відповідне судове рішення.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 19.10.2022 року відкрито провадження в адміністративній справі за цим позовом.

У січні 2023 року позивач ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції позовну заяву в уточненій редакції, в якій просила зобов`язати суддю Залізничного районного суду міста Львова Румілову Н.М. до оприлюднення в спосіб- п.2 ч.2 ст.62 ЦПК України у формі паперової копії електронного документа із підписанням у форматі п.16.ч.1 розділу 2 Змін до Положення про автоматизовану систему документообігу суду затвердженого рішенням Ради суддів України від 2.03.2018 №17 засвідченого в порядку п.2 ч.2 ст.62 ЦПК України примірника для направлення стороні в спосіб- п.2 ч.2 ст.62 ЦПК України.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12.01.2023 року провадження у цій справі за позовом ОСОБА_1 до судді Залізничного районного суду міста Львова Румілової Наталії Миколаївни про зобов`язання вчинити дії - закрито. Повернуто ОСОБА_1 судовий збір в сумі 496 грн. 20 коп., який сплачений згідно із квитанцію від 11.10.2022 року №12812. Роз`яснено позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, не допускається.

З цією ухвалою суду першої інстанції від 12.01.2023 року не погодилась позивач та оскаржила її в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що оскаржена ухвала суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на порушення судом норм процесуального права, які за своїм змістом зводяться до того, що судом порушено вимогу щодо обґрунтованості та зобов`язання використовувати дійсні відомості у вступній, описовій частинах із позовної заяви в первісній та уточненій редакціях, факт невинесення жодного судового рішення суб`єктом владних повноважень щодо вирішення питання по відкриттю провадження за зустрічною позовною заявою. Судом не включено в описову частину факт подачі під час підготовчого провадження в адміністративній справі позовної заяви із уточненими відповідно до фактичних обставин підставами. Факт неналежного виконання зобов`язання по винесенню та оприлюдненню судового рішення щодо зустрічного позову у справі на підставі доданого додатково до позовної заяви в уточненій редакції доказу зміни фактичних обставин справи. Судом порушено вимоги пп.1-3 ч.2 ст.173 КАС України про остаточному встановлення в підготовчому провадженні предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів. Судом при винесенні Ухвали з питань закриття провадження у справах - неправильно застосовано гіпотезу п.1 ч.1 ст.238 КАС України щодо відсутності підстав для розгляду в порядку адміністративного судочинства публічно-правового спору щодо бездіяльності суб`єкта владних повноважень (посадової особи органу судової влади України) та виключення таких спорів із предметної юрисдикції адміністративного суду на підставі прецедентного виключення із категорії суб`єктів владних повноважень відповідно до п.7 ч.1 ст.4 КАС України суддю як посадову особу органу державної влади із владно-контрольними функціями, яка заявлена судом як підстава для встановлення відсутності предметної юрисдикції адміністративного суду для публічно-правового спору з участю судді. Судом неправильно тлумачено п.7 ч.1 ст.4 КАС України поняття суб`єкт владних повноважень як особа публічного права при виконанні нею виключно управлінських функцій. Судом порушено вимогу ч.1 ст.242 КАС України, оскільки оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам обґрунтованості та законності.

За результатами апеляційного розгляду апелянт (позивач) просить скасувати оскаржувану ухвалу суду від 12.01.2023 та направити справу на новий розгляд в суд першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Апеляційним судом встановлено, що предметом спору у розглядуваній адміністративній справі є питання щодо зобов`язання суддю Залізничного районного суду міста Львова Румілову Н.М. вчинити певні дії (винести відповідне рішення, оприлюднити копію документу із підписанням для направлення стороні) в межах розгляду цивільної справи, яка перебуває у провадженні цієї судді Румілової Н.М..

Закриваючи провадження в адміністративній справі за цим позовом, суд першої інстанції дійшов висновку, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки відповідач - суддя Залізничного районного суду м.Львова Румілова Н.М. не є суб`єктом владних повноважень, у розумінні КАС України, у розглядуваних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновком суду першої інстанції, з врахуванням наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).

Згідно із частиною 2 статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження у суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

У частині 3 статті 124 Конституції України проголошено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства визначаються Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Статтею 5 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Згідно з частинами 1, 3 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватноправовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Аналіз змісту наведених вище правових норм свідчить, що при розгляді адміністративної справи обов`язковою повинна бути наявність публічно-правового спору між конкретним позивачем та конкретним відповідачем, з метою судового захисту прав, свобод чи інтересів такого позивача від порушень з боку такого відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю суб`єктів владних повноважень у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону. Однією з визначальних особливостей КАС України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - суб`єкт владних повноважень.

Водночас, юрисдикція адміністративних судів поширюється не на всі публічно-правові спори, а лише на ті, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і для яких законом не встановлений інший порядок судового вирішення.

При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб`єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17.

Матеріалами розглядуваної адміністративної справи підтверджується, що предметом розгляду справи, яка переглядається, є вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача судді Залізничного районного суду міста Львова Румілової Н.М. про зобов`язання суддю Румілову Н.М. вчинити певні дії (винести відповідне рішення, оприлюднити копію документу із підписанням для направлення стороні) в межах розгляду цивільної справи, яка перебуває у провадженні цієї судді Румілової Н.М..

Отже, заявлений спір між сторонами виник щодо процесуальних дій судді Залізничного районного суду міста Львова Румілової Н.М. під час розгляду іншої судової справи, яка розглядається в порядку ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. А відповідно до частини другої вказаної статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Колегія суддів наголошує, що статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. №8 «Про незалежність судової влади» зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

Таким чином, оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

У зв`язку із наведеним, у розумінні положень частини 1 статті 2, пунктів 1, 7, 9 статті 4, статті 19, частини 3 статті 46 КАС України, суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення, не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій, зокрема у постановах: від 08 травня 2018 року у справі №521/18287/15-ц (провадження №14-90цс18), від 21 листопада 2018 року у справі №757/43355/16-ц (провадження №14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі №489/5045/18 (провадження №14-191цс19) та Верховного Суду по справі №820/1971/17 від 13.06.2018.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в контексті розглядуваних правовідносин за позовними вимогами ОСОБА_1 , суддя Залізничного районного суду міста Львова Румілова Н.М. не являється суб`єктом владних повноважень і здійснювала владні управлінські функції в розумінні наведених законодавчих приписів та висновків.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно зі ст.6 КАС України та ст.17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria) указав, що словосполучення "встановлений закон" поширюється не лише на правову підставу самого виконання "суду", але й на утримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першої статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, виключно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не затверджено "судом, встановленим законом" орган, який, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, не передбаченої законом.

Також Європейський суд з прав людини в п.24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п.1 ст.6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Водночас, законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду та є пропорційними переслідуваній меті, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки.

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи на наведене правове регулювання апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про необхідність закриття провадження у цій адміністративній справі, що не є порушенням вимог статті 55 Конституції України.

Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність закриття провадження у справі, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції із зазначених підстав.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанції і власного суб`єктивного тлумачення норм процесуального права. Такі доводи апелянта висновку окружного суду не спростовують.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників справи, які не стосуються суті спірних правовідносин, не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, апеляційний суд дав відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а тому немає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року з питань закриття провадження в адміністративній справі №380/14343/22 за позовом ОСОБА_1 до судді Залізничного районного суду міста Львова Румілової Наталії Миколаївни про зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 03.04.2023 року