Справа № 400/6954/21
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Миколаїв.

04 квітня 2023 р.справа № 400/6954/21
Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, в письмовому провадженні, розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаУправління Служби безпеки України в Миколаївській області, вул. Спаська, 40, м. Миколаїв, 54001,

провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 17 787,28 грн.
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Управління Служби безпеки України в Миколаївській області (далі відповідач), в якому просить суд:

1) стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 17 787,28 грн.;

2) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої ст. 15 ч. 2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити таку грошову допомогу.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що на момент звільнення відповідач не в повній мірі виплатив всі належні йому суми. Право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку гарантовано ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). За розрахунком позивача, середній заробіток, який має виплатити відповідач за весь час затримки, складає 17 787,28 грн.

З приводу виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби позивач пояснив, що при звільненні відповідач протиправно не виплатив таку допомогу, пославшись на відсутність у позивача необхідної вислуги, безпідставно не врахувавши деякі періоди роботи на державній службі.

Відповідач подав відзив, в якому позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. На думку відповідача, норми КЗпП України ні в якій частині не можуть бути застосовані до правовідносин проходження та звільнення з військової служби. Законодавство, яке регулює проходження військової служби, не містить норм, які б наділяли військовослужбовців правом на отримання середнього заробітку у випадку затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

З приводу виплати одноразової грошової допомоги передбаченої ст. 15 ч. 2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей відповідач пояснив, що умовою виплати такої допомоги, є наявність вислуги 10 і більше років, але позивач такої вислуги не має.

У відповіді на відзив позивач не погодився з доводами відповідача. За усталеною практикою Верховного Суду, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли в спеціальному законодавстві відсутні норми, які б регулювали спірні правовідносини. Виходячи з такої правової позиції, військовослужбовці мають право на соціальні гарантії, передбачені КЗпП України.

Позивач наполягає на тому, що його вислуга складає більше 10 років, але відповідач протиправно не врахував у строк вислуги час роботи в Ленінському відділі ДВС Миколаївського міського управління юстиції, в Управлінні Держземагентства у Миколаївському районі Миколаївської області, Головному управлінні Держземагентства у Миколаївській області та ПАТ Укрсоцбанк. На підставі п. 1 абз. 17 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей (далі Постанова № 393), періоди роботи в перелічених органах повинні бути зараховані відповідачем до його вислуги з метою призначення одноразової грошової допомоги передбаченої ст. 15 ч. 2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

В запереченнях відповідач зазначив, що з приводу застосування до військовослужбовців норм КЗпП України мається різна практика судів, але навіть за умови правомірності вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, ним невірно розрахований розмір середнього заробітку. Крім того, після звільнення позивача, більшу частину заборгованості відповідач сплатив менше ніж за 3 тижні, а решту наприкінці наступного після звільнення місяці, а тому, з урахуванням принципу пропорційності, маються підстави для зменшення розміру середнього заробітку.

Вислуга позивача на попередніх посадах не включається до вислуги років для призначення одноразової грошової допомоги, так як за приписами п. 1 абз. 12 Постанови № 393, таке зарахування можливе тільки у разі переходу з попередньої служби на військову службу до СБУ, тоді як позивач на службу до відповідача не переходив, а був прийнятий за контрактом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Позивачем було укладено контракт про проходження військової служби в СБУ строком на 5 років і із спливом строку контракту, 30 червня 2021 р. він був звільнений.

Як слідує з виписки по картковому рахунку на ім`я позивача, після дня звільнення 30 червня 2021 р., відповідач виплатив йому 89 236,58 грн., а саме:

19 липня 2021 р. грошове забезпечення в розмірі 56 807,37 грн.,

29 липня 2021 р. грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 32 429,21 грн.

Відповідач не заперечує того, що в день звільнення не виплатив позивачу всі належні йому кошти, але вважає, що на військовослужбовців норми КЗпП України, в тому числі і ті, які встановлюють відповідальність роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні, не розповсюджуються.

Суд вважає такі заперечення відповідача помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, в редакції на час звільненні позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом правозастосування, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними, а тому норми КЗпП України підлягають застосуванню до військовослужбовців виключно у випадку, коли нормами спеціального законодавства правовідносини не врегульовані.

Так як жоден нормативний акт, який визначає проходження військової служби та звільнення з неї, не унормовує питання відповідальності військової частини чи іншого органу у разі затримки повного розрахунку при звільненні військовослужбовця, в такому випадку, в цій частині, до правовідносин слід застосовувати норми КЗпП України.

Протилежний підхід означатиме, що військовослужбовці мають гірше правове становище порівняно з цивільними працівниками в питаннях захисту їх трудових прав, що суперечить конституційному принципу рівності всіх перед законом.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 р. у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 р. у справі № 807/3664/14, від 18 квітня 2019 р. у справі № 806/889/17, від 26 червня 2019 р. у справі № 826/15235/16, від 30 квітня 2020 р. у справі № 140/2006/19, від 4 вересня 2020 р. у справі № 120/2005/19-а та інших.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач несе перед позивачем фінансову відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні у виді обов`язку виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як це передбачено ст. 117 КЗпП України.

Порядок розрахунку середнього заробітку визначений постановою Кабінету Міністрів України Про затвердження порядку розрахунку середньої заробітної плати від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як слідує з довідки відповідача про середню заробітну плату (дохід), грошове забезпечення позивача за останні два календарних місяці, які передували його звільненню, складає 27 743,31 грн. за травень 2021 р. і 21 007,65 грн. за червень 2021 р., а разом 38 750,96 грн.

Кількість календарних днів в травні 2021 р. - 31, в червні 2021 р. - 30, а всього 61 день.

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає 635,26 грн. (38 750,96/61=635,26).

Так як позивач був звільнений 30 червня 2021 р., а остання виплата грошового забезпечення була проведена 29 липня 2021 р., відповідно, кількість днів затримки розрахунку складає 28.

Суд зауважує, що часткова сплата заборгованості 19 липня 2021 р., на чому наголошує відповідач, ніяк не впливає на величину кінцевої суми середнього заробітку, яку відповідач має сплатити за весь час затримки розрахунку, так як за приписами ст. 117 КЗпП України, розрахунок такого середнього заробітку залежить виключно від строку затримки розрахунку, а не від розміру заборгованості.

Середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 17 787,28 грн. (61х635,26=17 787,28).

Пояснення відповідача з приводу того, що до довідки про середню заробітну плату (дохід) позивача були включені виплати, які не повинні враховуватись при розрахунку середнього заробітку для цілей ст. 117 КЗпП України, а тому його середньоденне грошове забезпечення складає 587,19 грн., а не 635,26 грн., не можуть бути взяті до уваги, так як Порядок № 100 передбачає розрахунок середньоденної заробітної плати виходячи з фактичних виплат за останні два календарні місяці роботи перед звільненням, безвідносно того, які саме виплати отримала особа за ці 2 місяці.

З приводу аргументів відповідача про необхідність зменшення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням принципів пропорційності та розумності, слід зазначити таке.

Безпосередньо ст. 117 КЗпП України не містить норм, які б дозволяли суду зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В той же час, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 р. у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 р. у справі № 821/1083/17, Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 р. у справі № 6-113цс16, Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 р. у справі № 816/1640/17, вказано на право суду, з урахуванням обставин конкретної справи, зменшити розмір відшкодування, передбачений ст. 117 КЗпП України.

Суд відзначає, що у всіх наведених справах порушення питання про зменшення розміру відшкодування відбувалось у зв`язку з тим, що розмір такого відшкодування значно перевищував суму заборгованості.

В даному спорі суд не вбачає очевидної непропорційності між заборгованістю відповідача перед позивачем на момент звільнення останнього (89 236,58 грн.) та середнім заробітком за час затримки (17 787,28 грн.), а тому вважає, що відсутні підстави для зменшення розміру належного позивачу відшкодування.

Вирішуючи другу позовну вимогу, суд виходить з наступного.

За приписами ст. 15 ч. 2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовця у зв`язку з закінченням строку контракту, він має право отримати одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Єдиною умовою виплати такої допомоги, є наявність вислуги 10 років.

Позивач наполягає на тому, що його вислуга становить 14 років 8 місяців 25 днів, що є цілком достатнім для призначення одноразової грошової допомоги, тоді як за підрахунком відповідача вислуга позивача складає у календарному обчисленні 5 років 13 днів, пільгова вислуга складає 4 роки 5 місяців 18 днів, а загальна вислуга 9 років 6 місяців 1 день.

Така розбіжність виникла за рахунок того, що до вислуги позивача відповідачем не зараховані такі періоди навчання/роботи позивача: навчання у вищому навчальному закладі, робота на посаді державного виконавця Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції, робота на посаді провідного та головного спеціаліста відділу державного земельного кадастру Управління Держземагентства у Миколаївському районі Миколаївської області, робота на посаді начальника відділу розпорядження землями сільськогосподарського призначення управління землеустрою та охорони земель Головного управління Держземагентства у Миколаївській області.

Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині, позивач посилається на приписи п. 1 абз. 17 Порядку № 393, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, яким передбачено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті ж статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються час роботи в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і в закладах вищої освіти із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі.

Відповідно до п. 1 абз. 12 Порядку № 393, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті ж статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються час роботи в державних органах у разі переходу на військову службу або службу в органи Служби безпеки, Управління державної охорони, органи внутрішніх справ, Національну поліцію, державну пожежну охорону, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, органи і підрозділи цивільного захисту, податкову міліцію або Державну кримінально-виконавчу службу на посади офіцерського та начальницького складу згідно з переліками посад, що затверджуються відповідно Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Міністерством внутрішніх справ, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації, Міністерством юстиції, Міністерством фінансів, а також у разі переходу на службу до Служби судової охорони на посади середнього і вищого складу згідно з переліком посад, що затверджується Головою Служби судової охорони.

Дані норми співвідносяться між собою як загальна (п. 1 абз. 17) і спеціальна (п. 1 абз. 12), так як остання окремо врегульовує випадок, коли особа з невійськової служби в державних органів переходить на військову службу до СБУ, в тому числі за контрактом, що і має місце в даному спорі.

Останнім записом в трудовій книжці позивача є запис про звільнення за власним бажанням з посади провідного юрисконсульта управління роботи з проблемною заборгованістю клієнтів роздрібного бізнесу в Південному регіоні (м. Одеса) департаменту операцій зі спеціальними кредитами клієнтів роздрібного бізнесу управління ризиками ПАТ Укрсоцбанк.

Таким чином, позивач не перейшов на військову службу до відповідача, а був прийнятий за контрактом.

Враховуючи приписи п. 1 абз. 12 Порядку № 393, суд погоджується з відповідачем в тому, що для зарахування до вислуги позивача його попередніх періодів роботи, він мав саме перейти на військову службу до відповідача, тоді як він уклав контракт, що не може вважатись переходом на військову службу, а є самостійним видом працевлаштування.

За таких обставин, відповідач правомірно не включив до вислуги позивача інші періоди роботи, ніж служба в СБУ.

За таких умов, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішувалось, так як позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат сторони суду не подали.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Управління Служби безпеки України в Миколаївській області (вул. Спаська, 40, м. Миколаїв, 54001, ) задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління Служби безпеки України в Миколаївській області (54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, 40, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 1 липня 2021 р. до 28 липня 2021 р. в сумі 17 787,28 грн. (сімнадцять тисяч сімсот вісімдесят сім гривень двадцять вісім копійок).

3. У задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Управління Служби безпеки України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої ст. 15 ч. 2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та зобов`язання Управління Служби безпеки України в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 таку грошову допомогу, відмовити.

4. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням вимог розділу VI п. 3 "Прикінцеві положення" КАС України.

Суддя А. О. Мороз