Справа № 300/609/23
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" квітня 2023 р. справа № 300/609/23
м. Івано-Франківськ
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 22.08.1997 до 08.07.2022 безперервно працював у системі органів дипломатичної служби та має дипломатичний ранг Надзвичайного і Повноважного Посланника другого класу, який прирівнюється до 3 рангу державного службовця. З метою отримання пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" після досягнення пенсійного віку, 20.07.2022 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із відповідною заявою, проте ГУ ПФУ в Івано-Франківській області рішенням від 25.07.2022 відмовило у задоволенні вказаної заяви. Надалі позивач звертався до пенсійного органу зі скаргами щодо відмови у призначенні пенсії, однак спір у досудовому порядку не вирішено. Позивач переконаний, що має право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу".
З урахуванням викладеного, просить суд задовольнити позовні вимоги щодо:
- визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у переведенні (призначенні) пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області призначити та виплачувати пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.03.2023 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), в порядку, визначеному статтею 263 КАС України.
31.03.2023 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на вдзив. У вказаній відповіді зазначено, що загальний стаж державної служби складає 24 роки 8 місяців та підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_2 , наказом МЗС України від 17.10.1997, довідками МЗС України від 08.07.2022, листом МЗС України від 04.11.2022, листом МЗС України від 02.02.2023.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення, встановив таке.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та з 01.08.2018 отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
20.07.2022 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про переведення з пенсії за віком на пенсію державного службовця відповідно до Закону України "Про державну службу".
07.10.2022 Пенсійним фондом України, за результатами розгляду скарги, прийнято рішення про зобов`язання ГУ ПФУ в Івано-Франківській області отримати певні документи та на підставі них розглянути питання права на призначення пенсії відповідно до Закону України № 889.
15.12.2022 позивачем подано скаргу на відмову ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 06.12.2022 до Пенсійного фонду України.
16.01.2023 Пенсійним фондом України, за результатами розгляду скарги, зобов`язано ГУ ПФУ в Івано-Франківській області після отримання додаткових документів розглянути питання визначення права на призначення пенсії відповідно до Закону України № 889.
ГУ ПФУ в Івано-Франківській області листом від 13.02.2023 за № 0900-0304-8/6266 повідомило позивача про прийняття нового рішення про відмову в призначенні пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", оскільки станом на 01.05.2016 позивачу встановлено ранг Надзвичайного і поважного Посланника другого класу, який прирівнюється до третього рангу державного службовця, відповідно ОСОБА_1 працював на посаді, яка прирівнюється до посад державного службовця, але не працював на посаді державного службовця.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у переведенні (призначенні) пенсії державного службовця та з проханням призначити таку пенсію, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.
Суд керується приписами Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, а також застосовує положення законів та підзаконних нормативно-правових актів у відповідних редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу вимог статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до п. 6 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
01.05.2016 набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), підпунктом 1 пункту 2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» якого визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року N 3723-XII, окрім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Частиною першою статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII (далі - Закон № 3723-XII) передбачено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Частинами 1-2, 4 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Аналіз положень частини першої статті Закону № 3723-XII дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у державних службовців, які на день набрання чинності Законом № 889-VIII займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, та осіб, які на день набрання чинності Законом №889-VIII мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону № 1058-IV.
До 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:
а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;
б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01.05.2016, відповідно до статті 90 Закону № 889-VIII, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
При цьому, законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії, відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII.
Так, пунктом 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Пунктом 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Отже, розділом XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону № 3723-XII передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Отже, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-XII і пунктами 10, 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Тож після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VIII, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону № 3723-XII вік і страховий стаж.
Правова позиція в аналогічних правовідносинах була висловлена Верховним Судом у постановах від 03.07.2018 у справі №569/350/17, від 03.07.2018 у справі №586/965/16-а та від 10 липня 2018 року у справі №591/6970/16-а.
Як вбачається з матеріалів справи, 20.07.2022 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про переведення з пенсії за віком на пенсію державного службовця відповідно до Закону України "Про державну службу".
Відповідач неодноразово відмовляв у призначенні пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу". Зокрема, листом від 13.02.2023 за № 0900-0304-8/6266 ГУ ПФУ в Івано-Франківській області повідомило ОСОБА_1 про прийняття нового рішення про відмову в призначенні пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", оскільки станом на 01.05.2016 позивачу встановлено ранг Надзвичайного і Повноважного Посланника другого класу, який прирівнюється до третього рангу державного службовця, відповідно ОСОБА_1 працював на посаді, яка прирівнюється до посад державного службовця, але не працював на посаді державного службовця.
Матеріали справи свідчать, що 25.10.1997 ОСОБА_1 прийнято Присягу державного службовця відповідно до статті 36 Закону України «Про державну службу» (а.с. 48).
Згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 :
- з 19.08.1997 прийнятий на роботу спеціалістом ІІ категорії Консульського управління;
- з 25.10.1997 призначений на час відрядження віце-консулом Генерального консульства України в м. Краків;
- 31.12.1998 присвоєно дипломатичний ранг - третій секретар;
- 20.12.2000 присвоєно дипломатичний ранг другого секретаря другого класу;
- з 02.01.2001 призначений першим секретарем відділу прийому урядових делегацій Управління держвного протоколу;
- 20.08.2001 присвоєно дипломатичний ранг першого секретаря другого класу
- з 16.11.2001 переведений на посаду виконуючого обов`язки заступника начальника управління - начальника відділу прийому урядових делегацій Управління держвного протоколу;
- з 11.04.2002 призначений заступником начальника цього управління;
- 30.07.2003 присвоєно дипломатичний ранг радника другого класу;
- з 18.10.2003 переведений на час довготермінового відрядження на посаду першого секретаря з консульських питань Посольства України в Естонській Республіці;
- з 08.01.2008 переведений на посаду начальника відділу прийому урядових делегацій Департаменту державного протоколу;
- з 04.08.2008 переведений на посаду заступника директора - начальника відділу прийому урядових делегацій цього ж департаменту;
- 19.12.2008 присвоєно дипломатичний ранг радника першого класу;
- з 13.08.2010 переведений на посаду Генерального консула України в Кракові (Республіка Польща) на час довготермінового відрядження;
- 24.08.2012 присвоєно дипломатичний ранг Надзвичайного і Повноважного посланника другого класу;
- з 26.10.2015 переведений на посаду заступника директора дипартаменту - начальника відділу дипломатичних привілеїв та імунітетів Протокольного департаменту;
- з 15.09.2017 переведений на посаду консула консульства України в Гданську на час довготермінового відрядження;
- 08.07.2022 звільнений із займаної посади за власним бажанням у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на дипломатичній службі та виходом на пенсію (ст. 83 Закону України «Про державну службу», ст. 41, 28 Закону України «Про дипломатичну службу»).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про дипломатичну службу»: дипломатична служба - це державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності посадових осіб дипломатичної служби, пов`язаній з реалізацією зовнішньої політики України, захистом національних інтересів України у сфері міжнародних відносин, а також прав та інтересів громадян і юридичних осіб України за кордоном.
За приписами статті 25 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII (чинного на момент виникнення правовідносин) встановлено категорії посад (з першої по сьому) державних службовців, а також визначено, що віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, а також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 09.09.1997 №499-р "Про упорядкування пенсійного забезпечення працівників закордонних установ України" для упорядкування пенсійного забезпечення працівників закордонних дипломатичних установ України затверджено перелік посад працівників дипломатичної служби, які працюють в закордонних дипломатичних установах України, що прирівнюються до відповідних посад державних службовців апарату Міністерства закордонних справ, згідно з додатком.
Беручи до уваги викладене, обіймані позивачем посади у закордонних дипломатичних установах прирівняно до посад працівника апарату МЗС, що відповідає, в свою чергу, третій категорії державної служби згідно зі ст. 25 Закону №3723-XII.
Також, відповідно до додатку 9 "Співвідношення між рангами державних службовців і дипломатичними рангами" до постанови КМУ від 20.04.2016 № 306 дипломатичний ранг Надзвичайного і Повноважного посланника другого класу віднесено до 3 рангу державного службовця.
Відтак, зарахування періоду роботи позивача з серпня 1997 по травень 2016 між сторонами не є спірним та відповідачем не заперечується. Зокрема, у рішенні ПФУ від 07.10.2022 зазначено, що станом на 01.05.2016 стаж ОСОБА_1 на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців становить 18 років 8 місяців 13 днів.
Разом з тим, відповідач зазначає, що станом на 01.05.2016 ОСОБА_1 працював на посаді, яка прирівнюється до посад державного службовця, але не працював на посаді державного службовця.
З цього приводу слід зазначити таке.
Дійсно, станом на 01.05.2016 р. у позивача був відсутній 20-річний стаж на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-XII, тому правило п. 12 р. ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII на нього не поширюються.
Разом з тим, станом на 01.05.2016 ОСОБА_2 мав не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-XII, а також, згідно із записом у трудовій книжці, перебував на дипломатичній службі на посаді заступника директора дипартаменту - начальника відділу дипломатичних привілеїв та імунітетів Протокольного департаменту.
Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 3 Закону № 889-VІІІ дія цього Закону поширюється на державних службовців органів дипломатичної служби.
У силу вимог пункту 3 частини 2 статті 46 Закону № 889-VІІІ, до стажу державної служби зараховуються час проходження дипломатичної служби на дипломатичних посадах.
Отже, позивач з 01.05.2016 по 08.07.2022 перебував на дипломатичній службі і його звільнено з державної служби відповідно до статті 83 Закону України «Про державну службу».
З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що на ОСОБА_1 поширюється умови, визначені пунктом 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII та позивач має право на призначення пенсії державного службовця з 20.07.2022 - дня звернення за призначенням пенсії.
Щодо аргументів відповідача про пропуск ОСОБА_1 строків звернення до суду, суд зазначає таке.
20.07.2022 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про переведення з пенсії за віком на пенсію державного службовця відповідно до Закону України "Про державну службу" та з моменту отримання відмови до 13.02.2023 (винесення останнього рішення про відмову) вживав заходів досудового врегулювання спору. З 13.02.2023 по дату звернення до суду - 31.03.2023 позивачем не пропущено шестимісячного строку звернення до суду.
Стосовно доводів Головного управління Пенсійного фонду України у Івано-Франківській області про те, що адміністративний суд не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень, тому зобов`язання призначити пенсію не є належним способом захисту права позивача варто зазначити таке.
Частиною 3 статті 245 КАС України передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Відповідно до частини 4 цієї ж статті, у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Отже, повноваження суду щодо покладення на відповідача обов`язку прийняти конкретне рішення у першу чергу залежить від встановлення наявності у відповідача у межах спірних правовідносин повноважень діяти на власний розсуд (дискреційних повноважень).
Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.
Відтак, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Водночас, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Суд зазначає, що дискреційні повноваження пенсійного органу як суб`єкта владних повноважень були реалізовані при прийнятті відмови у призначенні позивачу пенсії державного службовця. Проте, зважаючи на те, що підстава для відмови у призначенні пенсії є невіднесення посад, на яких працював ОСОБА_1 до посад державної служби, яка вирішена судом, відтак у Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області вичерпано право на застосування дискреції.
Згідно з частинами 1-3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Приписами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оскільки відповідач належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не довів правомірності свої дій, тому суд вважає, що ГУ ПФУ в Івано-Франківській області слід зобов`язати призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII
Підсумовуючи вищевикладене в сукупності, суд робить висновок про задоволення позовних вимог.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, до стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, за рахунок бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_1 належать судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1073,60 грн, сплата яких підтверджується квитанцією від 17.02.2023, яка міститься серед матеріалів справи.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні (призначенні) пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул.Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя Гомельчук С.В.