Справа № 640/28111/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2023-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Кузьмишиної О.М.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України як центрального органу виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, що призвело до порушень прав позивача на користування своїм майном;

- зобов`язати Міністерство оборони України розробити та подати на розгляд до Кабінету Міністрів України нормативно-правовий акт, яким врегулювати порядок використання нерухомого майна цивільних осіб військовослужбовцями Збройних Сил України, а також компенсацію за використання нерухомого майна цивільних осіб військовослужбовцями Збройних Сил України за весь час проведення антитерористичної операції;

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України в зв`язку з відсутністю законодавства про компенсацію використання нерухомого майна цивільних осіб військовослужбовцями Збройних Сил України під час проведення антитерористичної операції;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України вжити заходів для прийняття нормативно-правового акту, яким врегульовуватиметься порядок використання нерухомого майна цивільних військовослужбовцями Збройних Сил України під час проведення антитерористичної операції, а також компенсацію за використання нерухомого майна цивільних осіб військовослужбовцями Збройних Сил України за весь час проведення антитерористичної операції.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невчинення дій з ухвалення нормативно-правового акту про використання військовослужбовцями Збройних Сил України житла ОСОБА_1 під час проведення операції Об`єднаних сил зі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та про компенсацію за використання такого житла. Зобов`язано Кабінет Міністрів України вчинити необхідні та достатні дії для ухвалення нормативно-правового акту про використання військовослужбовцями Збройних Сил України житла під час проведення Операції Об`єднаних сил зі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та про компенсацію за використання такого житла з березня 2019 року. У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Кабінет Міністрів України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на можливість отримання компенсації за житло, яке використовувалось військовослужбовцями Збройних Сил України і яке стало непридатним внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, при цьому, вказує, що механізм відновлення порушених прав осіб, житло яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації» існує в межах правовідносин, які врегульовує постанова Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 № 947 «Про затвердження Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 № 767). Також, апелянт, посилаючись на лист Луганської обласної військово-цивільної адміністрації, вказує, що квартира, в якій проживала позивач, є непридатною для проживання через пошкодження від регулярних обстрілів. Крім того, апелянт вважає, що в Кабінету Міністрів України відсутні законодавчі повноваження та відсутнє законодавче зобов`язання щодо розробки проекту Закону чи власного нормативно-правового акту про використання військовослужбовцями Збройних Сил України житла під час проведення Операції Об`єднаних сил зі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та про компенсацію за використання такого житла. На переконання апелянта, суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження відповідача.

Також, не погодившись з рішенням суду, особа яка не брала участі у справі - Донецька обласна державна адміністрація, звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Донецької обласної державної адміністрації на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року закрито (головуючий суддя Глущенко Я.Б.).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2022 року апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року скасовано. Провадження в справі закрито (головуючий суддя Глущенко Я.Б.).

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2022 року, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року прийнято справу №640/28111/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії до свого провадження.

В судовому засіданні 28 березня 2023 року представником Кабінету Міністрів України заявлено клопотання про зупинення провадження.

Протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2023 року у задоволенні вищевказаного клопотання відмовлено.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно довідки від 13.03.2019 №924- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ордеру Виконкому Первоймаської міськради від 16.08.1973 №246, ОСОБА_1 із родинною отримала право на вселення в квартиру АДРЕСА_2 , на підставі списку ЖЕК-4 від 07.08.1973.

Луганський загальний відділ військової служби Міністерства оборони України від 17.10.2019 №4176, у відповідь на заяву ОСОБА_1 щодо відвідування житла в населеному пункті Золоте-4 Попаснянського району Луганської області, стану квартири та зникнення речей з гаража, повідомлено про здійснення перевірки, за результатами якої встановлено, що за вказаною заявником адресою в населеному пункті Золоте-4 у п`ятиповерховому будинку перебувають військовослужбовці Збройних Сил України. Роз`яснено, що відповідно статті 6, абзаців четвертого та п`ятого статті 12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» з метою забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях осіб, не залучених до проведення таких заходів, може бути тимчасово обмежено на період ведення таких заходів. Щодо крадіжки, то повідомлено про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У листі Луганської обласної військово-цивільної адміністрації від 10.07.2020 №08-КЛО1302-80308 ОСОБА_1 повідомлено, що квартира АДРЕСА_3 не перебуває в приватній власності заявниці, в цій квартирі ніхто не проживає, будинок АДРЕСА_4 не придатний для проживання через пошкодження від регулярних обстрілів, в ньому розташовані підрозділи військової частини НОМЕР_1 . ОСОБА_1 не перебуває на обліку громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання. Роз`яснено право на звернення до військово-цивільної адміністрації із заявою та наданням документів, передбачених пунктом 7 «Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання», вказані адреси громадських та благодійних організацій, які надають допомогу.

Представником позивача додано до судової справи лист Військової частини НОМЕР_2 від 09.02.2021 №2393/17/83, в якому адвоката повідомлено, що військові Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » не розміщувались в будинку за адресою: АДРЕСА_4 , військова частина не входить до складу Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

У листі Військової частини НОМЕР_3 від 16.02.2021 №116/10/2520 зазначено, що в будинку АДРЕСА_4 розташовані підрозділи військової частини НОМЕР_4 , які займають перший та другий поверхи вказаної будівлі, користування квартирами першого та другого поверхів здійснюється на підставі договору від 22.95.2019 №Л-59-19. Квартира АДРЕСА_5 , яка знаходиться на третьому поверсі зазначеної будівлі, військовослужбовцями не використовується.

Також, представником позивача додано Інформацію з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 24.05.2021 №258015687, відповідно до якого за ідентифікаційним номером ОСОБА_1 НОМЕР_5 за частковим співпадінням відомостей не знайдено.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідачів щодо не врегулювання порядку використання нерухомого майна цивільних осіб військовослужбовцями Збройних Сил України, а також, компенсації за використання нерухомого майна цивільних осіб військовослужбовцями Збройних Сил України за весь час проведення антитерористичної операції, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності» від 14.04.2014 №405/2014 (набрав чинності 14.04.2014) введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII (набрав чинності 27.04.2014) визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 №1669-VII (набрав чинності 15.10.2014) передбачено тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Згідно статті 1 вищевказаного Закону, період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 №405/2014.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 №2268-VIII (набрав чинності 24.02.2018) визнано тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями (пункти 1-3).

У відповідності до статей 8-9 зазначеного Закону, встановлено заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, початок і завершення якого визначаються окремими рішеннями Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України; стратегічне керівництво силами та засобами Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях покладено на Генеральний штаб Збройних Сил України; визначено повноваження Командувача об`єднаних сил та діяльність Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що цим Законом Верховна Рада України відповідно до пункту 9 частини першої статті 85 Конституції України схвалює рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, що приймається відповідно до пункту 19 частини першої статті 106 Конституції України, для відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях і забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях» від 30.04.2018 №116/2018 (набрав чинності 30.04.2018) введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях».

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, що є додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р, станом на час формування цього додатку місто Золоте Попаснянського району Луганської області включено до переліку. Наявний цей населений пункт і в Переліку в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.01.2019 №28-р.

Отже, з вищевказаного вбачається, що з 14.04.2014 на підставі Указу Президента України розпочато Антитерористичну операцію, з 30.04.2018 відповідно до Указу Президента України від 30.04.2018 №116/2018 здійснюються заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях Об`єднаних силами на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях частини території України.

Як вбачається з позовної заяви, позивач зазначає, що з березня 2019 року втратила можливість користуватися квартирою, яка є єдиним житлом, у місті Золотому Луганської області, оскільки, будинок, де знаходиться квартира, використовується військовослужбовцями Збройних Сил України.

Відповідно до довідки від 13 березня 2019 року №924- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 22).

Згідно ордеру Виконкому Первоймаської міськради від 16 серпня 1973 року №246, ОСОБА_1 із родинною отримала право на вселення в квартиру АДРЕСА_2 (Т. 1 а.с. 23).

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 24 травня 2021 року №258015687, відсутні відомості щодо ОСОБА_1 (Т. 1 а.с.218).

Із листа Військової частини НОМЕР_3 від 16 лютого 2021 року №116/10/2520 вбачається, що з листопада 2020 року в будинку АДРЕСА_4 розташовані підрозділи військової частини НОМЕР_4 , які займають перший та другий поверхи вказаної будівлі, здійснення користування квартирами першого та другого поверхів на підставі договору від 22.95.2019 №Л-59-19, квартира АДРЕСА_5 , яка знаходиться на третьому поверсі зазначеної будівлі, військовослужбовцями не використовується (Т. 1 а.с. 182).

Беручи до уваги вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що станом на 16 лютого 2021 року Військова частина НОМЕР_3 займала перший та другий поверх будинку АДРЕСА_4 , що очевидно не дозволяло позивачу користуватися квартирою АДРЕСА_5 , розташованою вище поверхом.

Водночас, апелянт, посилаючись на лист Луганської обласної військово-цивільної адміністрації від 10.07.2020 №08-КЛО1302-80308, вказує, що квартира АДРЕСА_3 є непридатною для проживання через пошкодження від регулярних обстрілів.

Колегія суддів вважає вищевказані доводи апелянта необгрунтованими, оскільки, як вбачається з листа Військової частини НОМЕР_3 від 16 лютого 2021 року №116/10/2520, що створений пізніше наведеного апелянтом листа, з листопада 2020 року на підставі договору від 22.95.2019 №Л-59-19 на 1 та 2 поверхах будинку АДРЕСА_4 були розташовані підрозділи Військової частини. НОМЕР_4 . Водночас, апелянтом не надано інших доказів, що б підтверджували інформацію в листі від 10.07.2020 №08-КЛО1302-80308 про непридатність до проживання квартири АДРЕСА_2 .

Також, апелянт зазначає про можливість отримання компенсації за житло, яке використовувалось військовослужбовцями Збройних Сил України і яке стало непридатним внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, при цьому, вказує, що механізм відновлення порушених прав осіб, житло яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації» існує в межах правовідносин, які врегульовує постанова Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 № 947 «Про затвердження Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 № 767).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість таких доводів, оскільки, судом не встановлено, що житло позивача зруйноване, непридатне до проживання чи не підлягає відновленню.

Щодо посилання апелянта на те, що військовослужбовці Збройних Сил України не користуються і не використовують квартиру в квартиру АДРЕСА_2 , в якій проживала позивач, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 №1934-XII (далі - Закон №1934-XII), Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Статтею 2 вищевказаного Закону передбачено, що правовою основою діяльності Збройних Сил України є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонній сфері.

Згідно статті 6 Закону №1934-XII, органи військового управління, з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації Збройних Сил України дислокуються на території держави або тимчасово за її межами відповідно до завдань оборони, стратегічного плану застосування і завдань Збройних Сил України з урахуванням військово-адміністративного поділу території України та соціально-економічних умов районів дислокації. План дислокації Збройних Сил України розробляється Генеральним штабом Збройних Сил України, узгоджується Міністерством оборони України з Кабінетом Міністрів України і затверджується Президентом України. Передислокація військових частин, а також військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України до рівня з`єднання здійснюється за рішенням Міністерства оборони України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, а з`єднань - за рішенням Президента України.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, наведені норми щодо дислокації Збройних Сил України не регулюють питання їх дислокації під час Антитерористичної операції чи Операції Об`єднаних сил у житлових приміщеннях, які належать на праві користування цивільним особам, внаслідок чого користування такими приміщення є неможливим.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 15 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003 №638-IV (зі змінами), в районі проведення антитерористичної операції посадові особи, залучені до операції, мають право входити (проникати) в жилі та інші приміщення, на земельні ділянки, що належать громадянам, під час припинення терористичного акту та при переслідуванні осіб, які підозрюються у вчиненні такого акту, на територію та в приміщення підприємств, установ і організацій, перевіряти транспортні засоби, якщо зволікання може створити реальну загрозу життю чи здоров`ю людей.

Колегія суддів враховує, що військовослужбовці Збройних Сил України не користуються та не використовують квартиру, в якій проживала позивач, разом з тим, як було вищезазначене, станом на 16 лютого 2021 року на першому та другому поверхах зазначеної будівлі були розташовані підрозділи Військова частина НОМЕР_3 , що очевидно не дозволяло позивачу користуватися квартирою АДРЕСА_5 , розташованою вище поверхом.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що статтею 15 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено повноваження військовослужбовців проникати, знаходиться у приміщеннях цивільних осіб саме під час запобіганню антитерористичному акту, водночас, дана норма не врегульовує питання використання житловий приміщень, які знаходяться в користуванні цивільних осіб, внаслідок чого, такі особи втратили можливість ними користуватись.

До того ж, наведені норми не передбачають порядку компенсації за таке користування, що власне і є підставою звернення із даним адміністративним позовом до суду.

Також, слід зазначити, що, відповідно до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», для забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях здійснюються відповідні заходи Об`єднаними Силами, однак, цим Законом не встановлено особливостей повноважень Збройних Сил України інших військових формувань щодо їх дислокації з використанням майна цивільних осіб, внаслідок чого такі особи втратили можливість користуватися цим майном.

Таким чином, відсутність правового регулювання щодо використання військовослужбовцями Збройних Сил України житла час проведення Операції Об`єднаних сил зі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та не передбачення компенсаційних механізмів призводить до юридичної невизначеності.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17.07.1997 №475/97-ВР та вона набула чинності для України 11.09.1997.

Відповідно статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в спірному випадку квартира позивача становить майно в розумінні наведеної норми, відповідно застосовною є стаття 1 Додаткового протоколу до Конвенції в спірних відносинах.

Водночас, посилання апелянта відсутність доказів того, що квартира вказана позивачем як житло в якому вона проживала, належить позивачу на праві власності, є необгрунтованими, оскільки, ОСОБА_1 та членами її сім`ї отримано право проживання (користування) квартирою відповідно до статті 53 Житлового кодексу України на підставі ордеру, а, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 №2482-XII, у позивача виникли обґрунтовані очікування на отримання квартири у власність, позаяк цим Законом передбачено право приватизації квартири, внаслідок чого квартира (частина квартири) переходить у власність.

Так, у позовній заяві позивач посилається на рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» від 16.06.2015 заява №13216/05 (https://hudoc.echr.coe.int), де суд зазначив, що рекомендації стосовно заходів, які Уряд-відповідач може і повинен вжити з метою захисту майнових прав заявників та які можна знайти у відповідних міжнародних стандартах, зокрема в Принципах Пінейру ООН та в Резолюції №1708 (2010) «Вирішення майнових питань біженців та переміщених осіб» Парламентської Асамблеї Ради Європи щодо необхідності гарантувати своєчасне і дієве відшкодування збитків у зв`язку з втратою доступу до житла, земельних ділянок та іншого майна, яке залишене біженцями і внутрішньо-переміщеними особами, незалежно від проведення в цей момент переговорів про вирішення збройних конфліктів або про статус конкретної території. За правовою позицією суду, до досягнення комплексного мирного врегулювання, видається особливо важливим створити механізм подання майнових вимог, який повинен бути легко доступним та включати процедури, що передбачають гнучкий стандарт доведення та дозволяють заявникам та іншим особам у схожій ситуації відновити свої майнові права і отримати компенсацію за втрату можливості користування ними (пункт 199).

У наведеній справі заявники звернулися до Європейського суду з прав людини, оскільки вони були позбавлені можливості повернутися в Лачинський район на території, окупованій державою-відповідачем, не могли користуватися своїм майном та житлом, які були там розташовані, не отримали жодної компенсації своїх втрат, вважали, що це становило триваюче порушення, зокрема, статті 1 протоколу №1 до Конвенції.

Крім того, відповідно до пункту 136 рішення Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі «Хамідов проти Російської федерації» (заява № 72118/01), на яке посилається позивач, суд наголошує, що в ситуації, коли держава використовує нерухоме майно приватної особи, як це було у розглянутому випадку, саме державі належить вжити належних заходів для того, щоб засвідчити стан цієї нерухомості до переходу її до її володіння та звітувати за неї після.

Отже, відсутність у національному законодавстві компенсаторного механізму використання військовослужбовцями нерухомого майна цивільних в ході проведення антитерористичної операції без оголошення воєнного чи надзвичайного стану не є належним і допустимим обґрунтуванням втручання у право власності позивача.

Так, колегія суддів враховує, що позивач не заперечує в ситуації проведення Операції Об`єднаних сил чи Антитерористичної операції права використання військовими формуваннями її житла з метою забезпечення безпеки України, однак, бажаючи використовувати своє житло в майбутньому знаходиться в стані юридичної невизначеності щодо правових підстав використання житла, строків такого використання, чи здійснюється сплата комунальних послуг чи інші витрати на утримання житла, чи фіксується це в належний спосіб, що може мати в майбутньому доказову силу, чи є можливим отримання компенсації, які підстави її виплати та від чого залежить розмір.

Однак, законодавство України наразі спірні питання не вирішує.

При цьому, щодо обрання належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України, передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При обранні належного способу захисту, колегія суддів зважає на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, встановивши порушення прав позивача, суд має обрати такий спосіб захисту, який з урахуванням конкретних обставин справи буде ефективним з точки зору частини першої статті 2 КАС та статті 13 Конвенції та виключатиме можливі подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Беручи до уваги фактичні обставини даної справи, на переконання суду апеляційної інстанції, для належного та ефективного захисту порушених прав позивача у даному випадку, суд першої інстанції обрав правильний спосіб захисту позивача, шляхом зобов`язання Кабінету Міністрів України вчинити необхідні та достатні дії для ухвалення нормативно-правового акту щодо використання військовослужбовцями Збройних Сил України житла під час проведення Операції Об`єднаних сил зі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та про компенсацію за використання такого житла з березня 2019 року.

Водночас, апелянт вважає, що в Кабінету Міністрів України відсутні законодавчі повноваження та відсутнє законодавче зобов`язання щодо розробки проекту Закону чи власного нормативно-правового акту про використання військовослужбовцями Збройних Сил України житла під час проведення Операції Об`єднаних сил зі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та про компенсацію за використання такого житла.

При цьому, апелянт вказує, що у статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» відсутні норми щодо зобов`язання Уряду розробити чи прийняти законодавчий чи власний нормативно-правовий акт про використання військовослужбовцями Збройних Сил України житла під час проведення Операції Об`єднаних сил зі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та про компенсацію за використання такого житла.

Отже, апелянт вважає, що суд першої інстанції оскаржуваним рішенням фактично підмінив собою закон та зобов`язав своїм рішенням суб`єкта владних повноважень в особі Уряду України вчиняти певні дії, обов`язковість вчинення яких не встановлювалась законом.

Колегія суддів не погоджується з вищевказаними доводами апелянта та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року №794-VІІ (далі - Закон №794-VІІ), діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.

Правові підстави діяльності Кабінету Міністрів України визначені статтею 4 Закону №794-VІІ.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону № 794-VІІ, діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

За приписами пункту 2 статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина.

У відповідності до абзацу третього пункту 3 частини 1 статті 20 Закону № 794-VІІ, Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо захисту прав і свобод, гідності, життя і здоров`я людини та громадянина від протиправних посягань, охорони власності та громадського порядку, забезпечення пожежної безпеки, боротьби із злочинністю, запобігання і протидії корупції.

Також, абзацом 4 пункту 5 наведеної норми передбачено, що Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення обороноздатності України, оснащення Збройних Сил України та інших утворених відповідно до закону військових формувань.

Отже, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, наділений повноваженнями вчиняти дії з метою захисту прав людини.

Частиною 1 статті 93 Конституції України передбачено, що право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить, зокрема, Кабінету Міністрів України.

Також, статтею 117 Конституції України закріплено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Уряд України для реалізації своїх повноважень може внести проект закону України або ухвалити власний нормативно-правовий акт з метою захисту прав та інтересів осіб, зокрема, в спірних відносинах.

Щодо посилання апелянта на дискреційні повноваження, слід зазначити наступне.

Відповідно до пунктів 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначенізаконом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм випливає, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справа № 461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає доводи апелянта про втручання в його дискреційні повноваження необгрунтованими та зазначає, що обраний судом спосіб захисту у формі зобов`язання відповідача вчинити необхідні та достатні дії для ухвалення нормативно-правового акту про використання військовослужбовцями Збройних Сил України житла під час проведення Операції Об`єднаних сил зі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та про компенсацію за використання такого житла з березня 2019 року не є втручанням в дискреційні повноваження, оскільки, не зобов`язує суб`єкта владних повноважень діяти конкретно, а лише зобов`язує вчинити необхідні та достатні дії для ухвалення нормативно-правового акту, а які саме буде визначено самим органом державної влади.

Решта доводів та заперечень апелянтів висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 03.04.2023 р.