Справа № 420/2985/22
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2985/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової академії (м. Одеса) (, місцезнаходження: 65009, Одеська область, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 09 лютого 2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової академії (м. Одеса) (, місцезнаходження: 65009, Одеська область, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10), відповідно до якої позивач просив:

Визнати протиправними дії відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні

Зобов`язати відповідача виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з від 26 грудня 2018 року по 14 грудня 2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення виявлених недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 15 червня 2022 року позивачу поновлено строк звернення до суду з позовом та позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Також цією ухвалою зобов`язано відповідача надати суду довідку про середньоденний та середньомісячний заробіток за останні два місяці, що передують звільненню позивача відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100; довідку про нараховану та виплачену суму індексації грошового забезпечення, інформацію (табель) про здійснення нарахування та виплати грошового забезпечення та інших платежів при звільненні позивача з військової служби із зазначенням повної суми, яка була виплачена позивачу.

Позов обґрунтовано тим, що позивач проходив військову службу у Військовій академії (м. Одеса) та наказом командувача Сухопутних Збройних Сил України від 26.12.2018 року № 598 був звільнений з військової служби у запас.

Позивач зазначив, що за період з 01 січня 2016 року по 28 грудня 2018 року йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року по справі №420/11986/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити за вказаний період індексацію грошового забезпечення, та відповідно до виписки по картковому рахунку позивачу 14 грудня 2021 року нараховано суму індексації грошового забезпечення у розмірі 4435,66 грн.

Позивач зазначив, що 16 грудня 2021 року його представник звернувся із заявою до відповідача з проханням нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за затримку виплати індексації грошового забезпечення, та станом на 06.01.2022 року відповіді відповідачем не надано.

Позивач вважає такі дії протиправними, оскільки у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

У зв`язку з ненаданням відповідачем у строк встановлений судом витребуваних ухвалою суду від 15 червня 2022 року документів, ухвалою суду від 16 серпня 2022 року зупинено провадження у справі до одержання запропонованих та витребуваних судом у відповідача документів.

До суду 17.10.2022 року (вхід. № ЕС/4642/22) від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду, та таке звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром.

Додатково представником відповідача повідомлено, що 14.09.2022 року позивачем подано до суду новий позов по справі № 420/12847/22 про визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилась у ненарахуванні та не виплаті позивачу індексації грошового забезпечення в повному обсязі, з чого слідує, що у позивача наявний спір щодо суми виплати, за яким застосування ст. 117 КЗпП України є неправильним.

На думку представника відповідача, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні.

Аналогічна правова позиція щодо незастосування ст. 117 КЗпП України до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати викладена у постанові Верховного Суд від 18.11.2019 по справі № 0940/1532/18 та від 28.01.2020 у справі № 822/2663/15.

Також така позиція підтверджена рішенням ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України».

Також представник відповідача наголошував на пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки відповідно до виписки по рахунку позивача від 08.12.2021 з позивачем проведений остаточний розрахунок при звільненні 14.12.2021, а до суду позивач звернувся 09.02.2022, не додавши клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом.

На виконання ухвали суду відповідачем разом із клопотанням (вхід. № ЕС/1875/23 від 07.02.2023 року та вхід. № ЕС/2626/23 від 28.03.2023 року) надано витребувані судом документи: картку особового рахунку військовослужбовця № НОМЕР_2 за 2018 рік, довідку про середньоденний та середньомісячний заробіток за останні два місяці перед звільненням від 20.03.2023 року № 6/66/58.

До суду не надходила відповідь на відзив.

Через канцелярію суду 03.04.2023 року (вхід.№ ЕС/2858/23) від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких представник заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Ухвалою суду від 04.04.2023 року поновлено провадження у справі за стадії, на якій було зупинено.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

Відповідно до витягу із наказу начальника Військової академії (по стройовій частині) від 29.12.2018 року № 276 підполковника ОСОБА_1 , звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 26 грудня 2018 року № 598. 29 грудня 2018 року виключено зі списків особового складу академії, всіх видів забезпечення.

Відповідно до цього наказу наказано виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 36 календарних років у сумі 322272 грн, та виплатити грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно, відповідно до постанови КМУ від 16.03.2016 року № 178 у розмірі 78526 грн. 88 коп.

Також відповідно до копії картки особового рахунку позивача за 2018 рік позивачу у грудні 2018 року нараховано грошове забезпечення в розмірі 17975, 08 грн.

Сторонами не заперечується, що на дату звільнення з військової служби відповідачем не було нараховано та виплачено позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 грудня 2018 року.

Відповідно до даних з Єдиного реєстру судових рішень, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року у справі № 420/11986/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової академії (м.Одеса) Міністерства оборони України задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової академії (м. Одеса) Міністерства оборони України, які виразились у відмові ОСОБА_1 нарахувати та виплатити за період з 01.01.2016 року по 28.12.2018 року індексацію грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

Зобов`язано Військову академію (м. Одеса) Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 28.12.2018 року індексацію грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення набрало законної сили 19 вересня 2021 року.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем виконано рішення суду по справі № 420/11986/21, та відповідно до виписки по картковому рахунку позивачу 14 грудня 2021 року нараховано суму індексації грошового забезпечення у розмірі 4435,66 грн.

Суд встановив, що через свого представника позивач звернувся до відповідача із заявою від 16.12.2021 року з проханням нарахувати та виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з дати звільнення по 14 рідня 2021 року.

Проте станом на дату звернення до суду відповідь на цю заяву не отримав, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сукупний аналіз наведених норм права доводять, що індексація грошового забезпечення є невід`ємною складовою грошового забезпечення та підлягала виплаті при звільненні позивача.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тому суд доходить висновку, що доводи відповідача, щодо не застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України, є безпідставними та не ґрунтуються на приписах норм права.

Також суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Щодо посилання відповідача на висновки викладені у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», суд зазначає, що аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, Європейський суд з прав людини у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Тому за висновком Європейського суду з прав людини, не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).

За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі №810/451/17, дійшла висновку що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України. Вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Таким чином положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України в редакції чинної на час звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу було виплачено індексацію грошового забезпечення 14 грудня 2021 року. Таким чином відповідачем затримано розрахунок з позивачем з 29.12.2018 року по 13.12.2021 року на 1081 календарних днів.

Сторонами не заперечується, що у день звільнення позивача, йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.

Відповідач зазначив, що індексація грошового забезпечення не нараховувалась, та здійснено нарахування на виконання рішення суду, що виключає застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України до спірних правовідносин.

Однак, суд звертає увагу на вищенаведені приписи ст. 117 КЗпП України, якими передбачено поширення дії вказаної статті й при наявності спору, у випадку якого уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Тому наведені доводи відповідача відхиляються судом.

Таким чином суд встановив, що у день звільнення позивача зі служби, йому не була виплачена індексація грошового забезпечення, а отже не був проведений остаточний розрахунок при звільненні, та такий розрахунок був повністю здійснений 14.12.2021 року.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За таких обставин суд доходить висновку, що до спірних правовідносин належать застосуванню статті 116, 117 КЗпП України.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції чинної на час здійснення виплати індексації грошового забезпечення, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За таких встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги

визнати протиправними дії відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні є правомірними та належать задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29.12.2018 року по 13.12.2021 року включно.

Однак, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Тому, суд доходить висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з від 26 грудня 2018 року по 14 грудня 2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, є безпідставними та не належать задоволенню.

У свою чергу враховуючи, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору, керуючись ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та стягнути середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні на користь позивача, але із зменшенням його розміру, виходячи з такого.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 Верховний Суд з питання застосування ст. ст. 116, 117 КЗпП України зробив такі висновки:

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку…> (п. 59-61 постанови Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 ).

Враховуючи, що позивачу було не виплачено лише частину із тих сум, які мав виплатити відповідач при його звільненні, суд вважає, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 є релевантні до спірних правовідносин.

Так, відповідно до витягу із наказу начальника Військової академії (по стройовій частині) від 29.12.2018 року № 276 наказано виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 36 календарних років у сумі 322272 грн., та виплатити грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно, відповідно до постанови КМУ від 16.03.2016 року № 178 у розмірі 78526 грн. 88 коп.

Також відповідно до копії картки особового рахунку позивача за 2018 рік позивачу у грудні 2018 року нараховано грошове забезпечення в розмірі 17975, 08 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем виконано рішення суду по справі № 420/11986/21, та відповідно до виписки по картковому рахунку позивачу 14 грудня 2021 року нараховано суму індексації грошового забезпечення у розмірі 4435,66 грн.

Таким чином, на час звільнення позивачу повинні були виплатити суму 322272 грн+78526, 88 грн + 17975, 08 грн + 4435,66 грн = 423209, 62 грн.

Індексація грошового забезпечення в розмірі 4435,66 грн. становить 1, 048 % від загальної суми, яка мала бути виплачена відповідачем на день звільнення позивача.

Відповідно до довідки від 20.03.2023 року № 6/66/58 середньоденний заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням становить 588, 19 грн.

З 29.12.2018 року по 13.12.2021 року становить 1081 календарних днів х 588, 19 грн=

635833,39 грн (середній заробіток за час затримки), що значно вище суми, яка була виплачена відповідачем із затримкою.

Виходячи з принципу пропорційності, та застосовуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19, суд доходить висновку, що достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь суми 6663, 53 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (1, 048 % від 635833,39 грн).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Повертаючись до обставин у цій справі, суд доходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 635833, 39 грн є неспівмірним з сумою, яка не була виплачена позивачу із затримкою та має бути зменшений з урахуванням вищевикладених у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц критеріїв та порядку розрахунку, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19.

Суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.

Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Тому оцінюючи у сукупності надані обставини, суд вважає, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 6663, 53 грн, яка належить стягненню на користь позивача з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Також суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Тому оцінюючи у сукупності надані обставини, суд вважає, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 6663, 53 грн, яка належить стягненню на користь позивача з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Посилання представника відповідача на відсутність заяви про поновлення строку звернення до суду із позовною заявою відхиляються судом, оскільки така заява була подана позивача, яка задоволена судом ухвалою від 15 червня 2022 року. Разом з цим суд зазначає, що відповідачем не надано докази на спростовування доводів поважності пропуску строку звернення до суду.

Також відхиляються посилання відповідача на наявність спору щодо розміру індексації грошового забезпечення, оскільки наведений спір не впливає на зміст відповідальності щодо несвоєчасної виплати позивачу суми 4435,66 грн.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову частково не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд вважає, що належать стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 992 40 грн.

У зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать стягненню з позивача на користь відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової академії (м. Одеса) (, місцезнаходження: 65009, Одеська область, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) (, місцезнаходження: 65009, Одеська область, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29.12.2018 року по 13.12.2021 року включно.

Стягнути з Військової академії (м. Одеса) (, місцезнаходження: 65009, Одеська область, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29.12.2018 року по 13.12.2021 року включно в розмірі 6663, 53 грн (шість тисяч шістсот шістдесят три гривні 53 копійки) з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової академії (м. Одеса) (, місцезнаходження: 65009, Одеська область, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 992, 40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко