Справа № 211/1112/23 (2-а/211/17/23)
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 квітня 2023 року м. Дніпросправа № 211/1112/23 (2-а/211/17/23)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу представника громадянина російської федерації ОСОБА_1 - адвоката Романенка Павла Віталійовича

на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року (головуючий суддя Сарат Н.О.) в адміністративній справі

за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

до громадянина російської федерації ОСОБА_1

про примусове видворення за межі України, затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення видворення за межі території України, -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - Позивач) звернулось до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до громадянина російської федерації ОСОБА_1 (далі Відповідач), в якому просило суд:

- примусово видворити за межі України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- затримати та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на шість місяців, з метою забезпечення його видворення за межі території України;

- вирішити питання щодо негайного виконання рішення про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на те, що: громадянин російської федерації ОСОБА_1 тривалий час перебуває на території України без законних підстав (граничний період тимчасово перебування відповідача на території України, визначений відповідно до законодавства України та становить не більш як 90 днів протягом 180 днів), що є грубим порушенням законодавства України про правовий статус іноземців; дії Відповідача порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (ухилення від виїзду з України після втрати підстав для перебування в Україні, передбачених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення прийнятого відносно нього); у Відповідача відсутні законні підстави для працевлаштування в Україні, а отже, у відповідача відсутні законні джерела отримання фінансового доходу, що унеможливлює придбання транспортних квитків чи інших проїзних документів, а також забезпечення свого перебування та проживання на території України; Відповідач добровільно не виконав рішення №39 від 08.11.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни. Вказані обставини, на думку Позивача, свідчать про наявність підстав для примусового видворення Відповідача з України та затримання Відповідача з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України та його поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року у справі №211/1112/23 (2-а/211/17/23) адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України, затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення видворення за межі території України задоволено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_1 народився та виріс у Тернопільській області на території України, за національністю є українцем, станом на 1991 рік перебував на заробітках у м. Мурманську російської федерації та автоматично набув громадянство російської федерації. У 2020 році Відповідач приїхав на територію України для постійного проживання через пункт пропуску «Нові Яриловичі» та дійсно вже тривалий час перебуває на території України. На території України Відповідач має міцні соціальні зв`язки, а саме: матір ОСОБА_2 , сина ОСОБА_3 , сестру ОСОБА_4 . Перебуваючи на території України Відповідач приблизно у березні-квітні 2021 року звертався до Довгинцівського районного відділу ДМС України в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання на території України, але серед наданих ним документів не вистачало документу, що підтверджував його місце перебування станом на 1991 рік, тому у прийнятті даної заяви йому було відмовлено. Відповідач вважає, що саме через дії співробітників Довгинцівського районного відділу ДМС України в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області він не мав можливості отримати документи на право законно перебувати на території України та офіційно працевлаштуватися й отримувати грошові заробітки на законних підставах. Крім того, з причини розповсюдження коронавірусної інфекції COVID-19 та локдаунів, а потім з 24.02.2022 початку широкомасштабної військової агресії російської федерації на території України ОСОБА_1 не мав можливості виїхати на територію російської федерації. Відповідач наголосив на тому, що його нічого не пов`язує з територією російської федерації, в нього не має там ані родичів, ані будь-якого місця мешкання. Громадянин російської федерації ОСОБА_1 вважає, що він жодним чином не ухилявся від виконання процедури видворення. Водночас, мотивуючи причини невиконання рішення про примусове повернення №39 від 08.11.2022, відповідач зазначає, що йому не було куди їхати в російську федерацію та він планував отримати статус біженця на території України. Поряд із зазначеним Відповідач вказав про те, що він не бажає повертатись до російської федерації, оскільки на теперішній час російська федерація здійснює військову агресію на території України, яку Відповідач жодним чином не підтримує, а навпаки засуджує та не бажає бути призваним до збройних сил російської федерації.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, зокрема, з огляду на те, що перед закінченням 90-денного терміну перебування на території України ОСОБА_1 до органів Державної міграційної служби України із клопотанням щодо продовження терміну перебування на території України не звертався. Починаючи з 2020 року, ОСОБА_1 за межі України не виїжджав, чим порушив вимоги ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», перейшовши таким чином на нелегальне становище. За тривалий час перебування на території України, Відповідач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Дніпропетровській області не звертався. Інформація щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття статусу біженця стосовно зазначеної особи, відсутня. Позивач також вказав, що рішення №39 про примусове повернення з України від 08.11.2022 Відповідачем не оскаржено та у встановлений строк не виконано без поважних причин, що зумовлює наявність підстав для примусового видворення останнього.

Відповідач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у Тернопільській області України, не заперечує тих обставин, що є громадянином російської федерації, прибув на територію України за паспортом російської федерації через пропускний пункт «Нові Яриловичі» 07.01.2020 у особистих справах та з того часу не виїжджав. Водночас Відповідач наголошує на тому, що має законне джерело коштів на покриття витрат, пов`язаних з перебуванням на території України, зокрема ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує виплати грошових коштів з пенсійного фонду російської федерації, має на території України нерухоме майно, а також працював, але не офіційно вантажником на пункті розподілу риби у приватного підприємця у Довгинцівському районі м. Кривий Ріг. Крім того Відповідач звертає увагу на те, що перебуваючи на території України приблизно у березні-квітні 2021 року він звертався до Довгинцівського районного відділу ДМС України у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання на території України, але серед наданих ним документів не вистачало документу, що підтверджував його місце перебування станом на 1991 рік, тому у прийнятті даної заяви йому було відмовлено. Співробітники вказаного районного відділу ДМС України письмової заяви у ОСОБА_1 не прийняли, тому ніякої письмової відповіді йому не надали. Відповідач вважає, що він не ухилявся від виконання процедури видворення, оскільки в нього не було куди їхати в російську федерацію та він планував отримати статус біженця на території України.

В судовому засіданні Відповідач та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі.

Представник Позивача проти вимог апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження Тернопільська область, Україна, є громадянином російської федерації, який у 2020 році прибув до України за паспортом громадянина російської федерації НОМЕР_1 , виданим 07.09.2018, в особистих справах, та з того часу з України не виїжджав.

08.11.2022 поліцейськими відділення поліції №1 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області під час проведення профілактичних заходів було виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який безпідставно проживав на території України, та доставлено до Довгинцівсько-Металургійного відділу у м. Кривому Розі ГУДМС у Дніпропетровській області.

08.11.2022 Довгинцівським-Металургійним відділом у м. Кривому Розі ГУДМС у Дніпропетровській області відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 складено протокол серії ПР МДН №004334 про адміністративне порушення за частиною 1 статті 203 КУпАП «Порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування на території України і транзитного проїзду через територію України», в якому встановлено, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 ухиляється від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування з 11.01.2021 (а.с. 19-20).

08.11.2022 Довгинцівським-Металургійним відділом у м. Кривому Розі ГУДМС у Дніпропетровській області відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 винесено постанову серії ПН МДН №004326 про накладення адміністративного стягнення у розмірі 3400 грн за частиною 1 статті 203 КУпАП «Порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування на території України і транзитного проїзду через територію України» (а.с. 21-22).

08.11.2022 Довгинцівським-Металургійним відділом у м. Кривому Розі ГУДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №39, яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його залишити територію України у термін до 07.12.2022 (а.с. 15-17).

Відповідача під особистий підпис повідомлено про прийняте рішення та ознайомлено з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і наслідками невиконання рішення про примусове повернення (а.с. 17).

22.11.2022 громадянин російської федерації ОСОБА_1 на виконання вказаної постанови сплатив штраф у розмірі 3400 грн (а.с. 23).

Рішення №39 від 08.11.2022 про примусове повернення громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановлений строк - до 07.12.2022 останнім не виконано.

Наявність підстав для примусового видворення Відповідача за межі території України та його затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства задля забезпечення виконання рішення про примусове видворення є предметом судового розгляду у даній справі.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 грубо порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, з огляду на те, що Відповідач перебуває на території України без законних підстав, його дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, у нього відсутній документ, що дає право на виїзд з України, відсутні законні джерела надходження коштів на покриття витрат, пов`язаних з перебуванням останнього на території України, відсутні законні підстави для працевлаштування в Україні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).

Частиною третьою статті 9 Закону №3773-VI встановлено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Так, відповідно до ст. 1 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України і росії від 16.01.1997, громадяни держави однієї Сторони можуть в`їжджати, виїжджати та пересуватися територією держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування, що діють в цій державі, по документах, що посвідчують особу і підтверджують громадянство, зазначених у Додатках до цієї Угоди. Громадяни держави однієї Сторони на основі взаємності звільняються від реєстрації у компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони, якщо термін такого перебування не перевищує 90 днів з моменту в`їзду на територію держави цієї іншої Сторони, за наявності у них міграційної картки з позначкою органів прикордонного контролю, проставленої при в`їзді на територію держави перебування.

Відповідно до пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. №150 (далі Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Пунктом 11 Порядку №150 встановлено, що іноземець та особа без громадянства у разі втрати на території України паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, повинні про це негайно письмово повідомити територіальний орган або підрозділ ДМС, який зобов`язаний видати довідку та надіслати відповідне повідомлення до Адміністрації Держприкордонслужби. У такому разі питання про продовження строку перебування іноземця та особи без громадянства на території України чи їх виїзду з України вирішується після отримання ними в дипломатичному представництві чи консульській установі країни громадянської належності або походження чи попереднього постійного проживання паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, на підставі особистої заяви, копії довідки, виданої територіальним органом або підрозділом ДМС, про втрату такого документа та довідки, виданої Адміністрацією Держприкордонслужби, про перетинання державного кордону (в разі, коли строк перебування під час останнього в`їзду не продовжувався).

Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що 18.10.2020 введено в дію положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визнання особою без громадянства», якими внесно зміни до ст. 4 Закону №3773-VI шляхом доповнення її, зокрема частиною 23 наступного змісту: іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Іноземець або особа без громадянства у разі втрати або обміну паспортного документа повинні протягом трьох робочих днів письмово повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Частиною першою статті 26 Закону №3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України (частина третя статті 26 Закону №3773-VI).

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду (частина четверта статті 26 Закону №3773-VI).

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина п`ята статті 26 Закону №3773-VI).

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 30 Закону №3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Частиною другою статті 30 Закону №3773-VI передбачено, що рішення суду про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Частиною четвертою статті 30 Закону №3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

За приписами частини восьмої статті 30 Закону №3773-VI положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За приписами статті 31 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Вказані положення Закону №3773-VI кореспондуються з положеннями Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 р. за № 806/21119.

Виходячи зі змісту наведених норм Закону №3773-VI, слідує, що підставою для прийняття рішення про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства можуть слугувати лише такі обставини:

- прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення;

- ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Статтею 289 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачені особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства.

Відповідно до ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Частиною 11 статті 289 КАС України встановлено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Із аналізу наведених норм слідує, що до іноземця або особи без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, може бути застосовано такий захід як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України, лише за наявності однієї або декількох умов, серед яких:

- наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі;

- у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

Разом з цим, відповідно до положень п.п. 2.8.2. п. 2.8 Розділу ІІ Інструкції з організації і здійснення перевірки документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.06.2012 №407 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.06.2012 за №1083/21395, під час здійснення стандартної перевірки документів іноземців та осіб без громадянства потрібно додатково перевіряти під час виїзду з України: документи, передбачені частиною першою статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Виключний перелік документів для в`їзду в Україну та виїзду з України іноземців та осіб без громадянства встановлено частиною першою статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Так, відповідно до абз. 2-4 ч. 1 ст. 15 Закону №3773-VI встановлено, що в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється:

іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України;

іноземців, які постійно проживають на території України, - за паспортним документом та посвідкою на постійне проживання;

осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають на території України, - за посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон.

В даному випадку, судом апеляційної інстанції встановлено та не заперечується учасниками справи, що Відповідач востаннє здійснив в`їзд в Україну за внутрішнім паспортним документом громадянина російської федерації 759217927 в особистих справах 07.01.2020 через КПП «Нові Яриловичі», та з того часу з України не виїжджав, чим порушив вимоги ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Станом на 08.11.2022 (день затримання Відповідача поліцейськими відділення поліції №1 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області) у ОСОБА_1 будь-який паспортний документ, у тому числі паспортний документ громадянина російської федерації НОМЕР_1 , на підставі якого Відповідач здійснював в`їзд в Україну, відсутній, що не заперечується останнім.

Водночас колегія суддів враховує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Відповідач до ГУ ДМС у Дніпропетровській області не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримував, посвідками на тимчасове або постійне проживання ГУ ДМС у Дніпропетровській області не документувався, зареєстрованого шлюбу з громадянкою України не має, будь-який паспортний документ у Відповідача відсутній. Доказів протилежного Відповідачем не надано, так як і не надано доказів вчинення дій з легалізації свого перебування на території України.

Крім того, матеріали даної справи не містять та Відповідачем не наведено доказів, що останній підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що Відповідачем не надано будь-яких доказів щодо звернення останнього із заявою до дипломатичного представництва чи консульської установи країни громадянської належності або походження чи попереднього постійного проживання про отримання паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, після втрати паспортного документа громадянина російської федерації НОМЕР_1 .

Наведене свідчить про те, що у ОСОБА_1 , який вчинив порушення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП, відсутній документ, що дає право на виїзд з України.

Крім того, Відповідачем добровільно не виконано рішення №39 від 08.11.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства ані у визначений рішенням термін до 07.12.2022, ані станом на час розгляду цієї справи у суді апеляційної інстанції.

За встановлених обставин та з огляду на факт проживання Відповідача на території України без документів на право проживання, вчинення ним адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП, враховуючи відсутність у Відповідача належного паспортного документу для виїзду з території України, законного джерела заробітку та не виконання ним добровільно рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для видворення за межі території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та застосування судом такого заходу як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що аналіз сукупності зазначених обставин вказує на те, що затримання Відповідача є необхідним та виправданим за наведених умов, останнє дозволить компетентним органам в установленому порядку здійснити відповідні процедури видворення щодо Відповідача попередньо ідентифікувавши його особу та країну його походження.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи Відповідача щодо наявності у нього матері, сестри та сина, які є громадянами України, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції у даній справі, оскільки такі обставини не надають ОСОБА_1 права на продовження терміну перебування на території України без оформлення відповідних документів. Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Позивачем рішення про заборону в`їзду ОСОБА_1 в Україну не приймалось.

Щодо посилань Відповідача на не бажання останнього виїжджати до російської федерації у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, колегія суддів вважає з необхідне зазначити, що рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №39, яким вирішено примусово повернути ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, останньому надано варіативність щодо вибору країни для виїзду з території України, тому Відповідача не було обмежено у праві обрати до якої країни виїжджати у випадку не бажання повертатись саме до російської федерації.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 22.02.2023 скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 243, 288, 289, 310, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника громадянина російської федерації ОСОБА_1 - адвоката Романенка Павла Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року у справі №211/1112/23 (2-а/211/17/23) залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду відповідно до положень ст.ст. 272, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

В повному обсязі постанова складена 04 квітня 2023 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова