Справа № 280/531/20
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2023-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 березня 2023 року м. Дніпросправа № 280/531/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Міністерства юстиції України

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року

у справі №280/531/20

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору з боку відповідача: Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору з боку відповідача, - Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ «Про звільнення» №4151/к від 23.12.2019 Міністерства юстиції України про звільнення позивача з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області або перевести на рівнозначну посаду до державного органу, якому передаються повноваження та функції такого органу за правонаступництвом;

- стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25 грудня 2019 року до моменту фактичного поновлення на посаді або на рівнозначній посаді.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача незаконно звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відповідно до п. 11 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Запорізькій області. Позивач стверджує, що фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація територіальних органів юстиції, правонаступником ГТУЮ у Запорізькій області є новоутворена установа - Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), до якого перейшли обов`язки, що випливають з трудових правовідносин. Окремо позивач зазначає, що при його звільненні не були дотримані відповідні гарантії, передбачені трудовим законодавством, оскільки з моменту попередження про звільнення йому не було запропоновано вакантні посади, які б він міг обійняти відповідно до своєї кваліфікації, не враховано наявність у нього переважного права на залишення на роботі. Також позивач посилається на те, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися норми КЗпП України, а не Закону України «Про державну службу».

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі №280/531/20 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №4151/к від 23.12.2019 «Про звільнення» ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області;

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з 25 грудня 2019 року;

Зобов`язано Міністерство юстиції України нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 грудня 2019 року по 25 січня 2021 року, з урахуванням раніше виплачених сум під час звільнення.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду 23.06.2021 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пункт четвертий резолютивної частини рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 викладено у редакції: «Стягнути з бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 25 січня 2021 року у сумі 261948,60 грн.»

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.08.2022 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23.06.2021 у цій справі скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

Відповідно до ч.5 ст.353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи рішення попередніх інстанцій у цій справі, Верховний Суд погодився з доводами позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України на підставі ч.3 ст. 5 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу».

Верховний Суд зазначив, що відповідно до змісту п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України ліквідація відноситься до терміну «змін в організації виробництва і праці», що свідчить про поширення на спірні правовідносини положення частини третьої статті 49-2 КЗпП України, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Виходячи з правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду з аналогічних питань, Верховний Суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що при проведенні заходів з припинення одних та одночасного утворення інших своїх територіальних органів (реорганізації) Міністерство юстиції України було зобов`язане додержуватися встановленого КЗпП України порядку звільнення працівників з цієї підстави, в основу якого покладено вимогу щодо працевлаштування працівників реорганізованої (ліквідованої) установи.

За висновком Верховного Суду порушення відповідачем встановленого законом порядку звільнення позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що в силу частин першої і другої статті 235 КЗпП України є підставою для поновлення його на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Водночас, Верховний Суд зазначив, що суд першої та апеляційної інстанції дійшли помилкового висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь позивача з Міністерства юстиції України, оскільки позивач був прийнятий на державну службу в Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області та звільнений з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, яке є окремою юридичною особою, і саме Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області здійснювало нарахування та виплату заробітної плати позивачу.

Верховний Суд дійшов висновку про необхідності стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме з ГТУЮ у Запорізькій області, як із юридичної особи публічного права, з якою позивач перебував у трудових відносинах та яка безпосередньо здійснювала йому нарахування та виплату заробітної плати.

Разом з тим, 22 січня 2021 року Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області припинило свою діяльність, тобто здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах. Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Верховний Суд з цього приводу вказав, що правильне вирішення справи та застосування ефективного способу захисту порушеного права вимагає, щоб відповідачем за цим позовом також було Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), яке є правонаступником Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області, яке припинило свою діяльність вже на час розгляду справи судом першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи №280/531/20 Запорізький окружний адміністративний суд, враховуючи висновки постанови Верховного Суду від 04 серпня 2022 року у цій справі, ухвалою від 29 серпня 2022 року залучив до участі у справі як співвідповідача Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №4151/к від 23.12.2019 «Про звільнення» ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з 25 грудня 2019 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 29.11.2022 у розмірі 653995,65 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач 1 не запропонував позивачу жодної вакансії, дійшов висновку про незаконність звільнення позивача, у зв`язку з чим позивач має бути поновлений на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За розрахунком суду першої інстанції на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 29.11.2022 у розмірі 653995,65 грн.

При цьому суд врахував висновки Верховного Суду у постанові від 04.08.2022 у цій справі про необхідність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з юридичної особи публічного права, з якою позивач перебував у трудових відносинах та яка безпосередньо здійснювала йому нарахування та виплату заробітної плати, а саме: з Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Оскільки Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області припинило свою діяльність, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) як правонаступника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Одночасно суд встановив, що в матеріалах справи міститься виконавчий лист щодо стягнення з бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 25 січня 2021 року у сумі 261948,60 грн. з відміткою про виконання від 27.08.2021 «оплачено», втім, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04.08.2022, що таке стягнення відбулось з неналежного суб`єкта, суд першої інстанції дійшов висновку, що за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 29.11.2022 у розмірі 653995,65 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач-1 - Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Скаржник зазначає, що судом не враховано, що за змістом ст.240-1 КЗпП у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушення встановленого порядку, поновлення його на попередній роботі неможливе, зокрема, внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, органу. Також судом не враховано, що на виконання судового рішення від 25.01.2021 у цій справі Державною було виконано обов`язок та виплачена сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому скаржник вважає помилковим висновок суду про повторне стягнення суми 261948,60 грн. Окрім того, відповідач-1 вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, законодавство про працю у відносинах з вивільнення державних службовців, оскільки позивача звільнено за спеціальною нормою п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією державного органу. Вказана норма є самостійною підставою припинення державної служби та відповідно до ч.3 ст.5 Закону виключає застосування п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Відповідач наполягає, що оскільки в Законі відсутнє посилання, що ці правовідносини мають бути врегульовані також і законодавством про працю, у даному випадку підлягають застосуванню виключно приписи Закону України «Про державну службу», яким чітко врегульовані підстави і процедуру припинення державної служби. Статтею 22 вказаного Закону передбачено не обов`язок, а право суб`єкта призначення у разі реорганізації або ліквідації державного органу перевести державного службовця на іншу посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу.

Співвідповідач - Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) подав відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого вважає аргументи Міністерства юстиції України обґрунтованими, рішення суду таким, що підлягає скасуванню.

Також співвідповідач 23.01.2023 подав суду заяву про приєднання до апеляційної скарги, мотивовану приписами ст.302 КАС України і тим, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання щодо прав та обов`язків Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

Представник відповідачів в судовому засіданні підтримав доводи, наведені відповідачами в поданих суду заява по суті справи.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, відповідно до поданого відзиву просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом Міністерства юстиції України від 17 серпня 2017 року № 3196/к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №870 від 09.10.2019 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», якою постановлено:

п.1 - ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1, зокрема Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області;

п.2 - утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2, зокрема, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)..

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України №870 від 09.10.2019 установлено, що:

територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції;

здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції;

міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

На виконання означеної постанови Кабінету Міністрів України №870 наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, згідно з переліком (додаток 1), зокрема Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області.

Утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, згідно з переліком (додаток 2), зокрема Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Відповідно до п.5 вказаного Наказу №3173/5 головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції наказано, зокрема: подати державному реєстратору протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення про ліквідацію головних територіальних управлінь юстиції документи, необхідні для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про прийняття рішення про ліквідацію головних територіальних управлінь юстиції; забезпечити дотримання порядку звільнення працівників, повідомлення територіальних органів Державної служби зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільнення працівників та своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видачу відповідних наказів та підписання необхідних документів; забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01 листопада 2019 року; надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції.

24.10.2019 позивача - ОСОБА_1 ознайомлено повідомленням про звільнення у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області та вивільнення працівників.

24.12.2019 наказом №4151/к від 23.12.2019 Міністерства юстиції України ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Відповідно до наявних у справі документів згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зареєстроване як юридична особа 29.10.2019.

Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області з 18.10.2019 по 21.01.2021 перебувало у стані припинення юридичної особи.

22 січня 2021 року Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області припинило свою діяльність.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом (ч.2 ст.5).

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч.3 ст.5).

Частиною 1 статті 87 Закону № 889-VIII в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначені підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:

п.1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

п.1-1) ліквідація державного органу;

п.2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

п.3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

п.4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковим твердження відповідачів, що оскільки пп.1-1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII є самостійною підставою припинення державної служби, що відповідно до ч.3 ст.5 Закону виключає застосування положень Кодексу закопів про працю України.

Стаття 87 Закону № 889-VIII в редакції на день прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача не визначала порядок і процедуру припинення державної службу на підставі пункту 1-1 частини першої цієї статті, що вказує на неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин, тому до процедури вивільнення державних службовців згідно приписів наведеної вище норми ч.3 ст.5 цього ж Закону підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.

В свою чергу, статтею 40 КЗпП України в редакції з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (набрав чинності 25.09.2019) передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (ч.5 ст.40 КЗпП).

Втім, приписи ч.5 ст. 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

Отже, наведене свідчить про відсутність будь-яких законодавчо встановлених застережень щодо неможливості застосування до правовідносин, які є спірними у цій справі, законодавства про працю.

Посилання відповідачів на ст.22 Закону № 889-VIII як норму, що на час звільнення позивача врегульовувала спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки вказана норма не встановлює процедури вивільнення державного службовця, а визначає порядок проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, зокрема, ч. 5 ст.22 Закону передбачає, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України унормовано, що вивільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.1 3 ст.49-2 КЗпП України, якою встановлений порядок вивільнення працівників, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, оскільки ліквідація відноситься до терміну «змін в організації виробництва і праці», на спірні правовідносини поширюються положення частини третьої статті 49-2 КЗпП України, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Такі висновки відповідають висновкам Верховного Суду в постанові від 04.08.2022 у цій справі, які згідно ч.5 ст.353 КАС України є обов`язковими для суду при новому розгляді справи.

Суд першої інстанції правильно вказав, що виходячи із змісту частин 1, 3 статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які заявилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), від 19 січня 2016 року (справа № 810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

В спірному випадку встановлені судом фактичні обставини свідчать, що відповідач-1 не запропонував позивачу жодної вакансії, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, який узгоджується з висновками у постанові Верховного Суду від 04.08.2022 у цій справі, що порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що в силу частин першої і другої статті 235 КЗпП Україниє підставою для поновлення його на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З приводу твердження скаржника про неможливість, згідно ст.240-1 КЗпП України, поновлення позивача на попередній роботі суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки в даному випадку фактично мала реорганізація державного органу, а не його ліквідація, тобто відмова держави від виконання завдань та функцій такого органу, посилання скаржника на норми ст.240-1 КЗпП України є неприйнятними.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, також врахував, що Верховний Суд, повертаючи справу на новий розгляд, вказав про помилковість висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь позивача з Міністерства юстиції України, оскільки ОСОБА_1 був прийнятий на державну службу в Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області та звільнений з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, яке є окремою юридичною особою, і саме Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області здійснювало нарахування та виплату заробітної плати позивачу.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом першої інстанції, 22 січня 2021 року Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області припинило свою діяльність, тобто здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах. Правонаступником Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області є Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)

Отже, розглянувши справу з урахуванням висновків Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 29.11.2022.

В той же час суд апеляційної інстанції не погоджується з судом першої інстанції про стягнення з відповідача-2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 653995,65 грн., зазначає з цього приводу таке.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу вимушеного прогулу провадиться відповідно до норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, згідно з п. 2 якого середньомісячна заробітна плата для оплати часу вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують місяцю звільнення.

Відповідно до п. 8 цього Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на наявну в матеріалах справи довідку про середній заробіток позивача від 21.10.2020 №22506/09, а також той факт, що в період з 25.12.2019 по 29.11.2022 включно, позивач перебував у вимушеному прогулі (731 робочий день), суд першої інстанції правильно визначив, що сума середнього заробітку, що підлягає до відшкодування за час вимушеного прогулу, становить 709201,58 грн.

Стягуючи на користь позивача суму 653995,65 грн., суд першої інстанції врахував факт отримання позивачем доходів відповідно до відомостей, наданих Головним управлінням ДПС у Запорізькій області, за період з 1 кварталу 2021 року по 2 квартал 2022 року у розмірі 25959,04 грн., та довідки про заробітну плату від 21.01.2022 №1 виданої Державним підприємством «Укрліктрави» за листопад 2021 року у розмірі 29246,89 грн.

В той же час судом не враховано, що відповідно до рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 у справі № 280/531/20 (із змінами відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 23.06.2021) було стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 25 січня 2021 року у сумі 261948,60 грн.

В цій частині рішення виконано Державною Казначейською службою України, про що свідчить копія виписки з Системи дистанційного обслуговування клієнтів Державної казначейської служби України за 27.08.2021, яка підтверджує примусове стягнення (безспірне списання) з Міністерства юстиції України суми у розмірі 261948,60 грн., згідно з виконавчим листом, виданим Запорізьким окружним адміністративним судом від 10.08.2021 у справі 280/531/20.

Враховуючи норми ст.380, 381 КАС України, якими врегульовано питання повороту виконання рішення суду, в даному випадку виплачена позивачеві сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу 261948,60 грн. поверненню не підлягає.

Отже, факт того, що вказана сума стягнута з неналежного відповідача Міністерства юстиції України, якому підпорядковується та є його територіальним органом Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) - відповідач-2, не впливає на право позивача на отримання відшкодування, передбаченого ст.235 КЗпП України.

Наведене вище не може бути підставою для повторного стягнення зазначеної суми на користь позивача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 29.11.2022 у розмірі 392007,05 грн.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ч.4 ст.317 КАС України підлягає зміні в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Передбачені ст. 317 КАС України підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в іншій частині та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Змінити рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року у справі №280/531/20 в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виклавши рішення суду в цій частині в редакції:

«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 29.11.2022 у розмірі 392007,05 грн.»

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року у справі №280/531/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко