Справа № 300/3854/21
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2023-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" квітня 2023 р. справа № 300/3854/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шумея М.В. розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення коштів
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить:
- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 по 06.07.2021 в розмірі 708 048 грн., без урахування обов"язкових податків та зборів.
Позовні вимоги мотивовані, тим що станом на дату виключення із списків особового складу з військової служби у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я) -02.08.2019 відповідачі не провели з ОСОБА_1 повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум завершена 06.07.2021, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КзПП, пункту 242 розділу XII "Звільнення з військової служби" Положення № 1153/2008. Тому період з 02.08.2019 по 06.07.2021 включно є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки 02.08.2019 є останнім робочим днем ОСОБА_1 , а останнім днем такого розрахунку є саме 06.07.2021 - день коли позивач фактично отримав кошти у своє володіння, тобто з позивачем проведено остаточний розрахунок. Просить задовольнити позов повністю.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.08.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
20.08.2021 ІНФОРМАЦІЯ_3 подав до суду відзив на позов, відповідно до якого заперечує проти позову з підстав викладених у відзиві та просить відмовити у задоволенні позову.
25.08.2021 ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив у якому не погоджується із відзивом, вважає заперечення у відзиві відповідача безпідставними та протиправними з підстав викладених у відповіді. Просить задовольнити позовні вимоги.
01.11.2021 Коломийський об"єднаний міський військовий комісаріат подав до суду відзив на позов, відповідно до якого заперечує проти позову та просить відмовити у задоволенні позову.
11.04.2022 ІНФОРМАЦІЯ_3 подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.04.2022 зупинено провадження у даній справі до закінчення воєнного стану в Україні.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.03.2023 поновлено провадження у даній справі.
Розглянувши справу в порядку визначеному статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, відзиви на позов, відповідь на відзив, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 , 1971 року має статус учасника бойових дій з 10.06.2015 року і наділений державою пільгами, компенсаціями і гарантіями, визначеними Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
3 11.05.2014 по 02.08.2019 ОСОБА_1 проходив військову службу в Коломийському об"єднаному міському військовому комісаріаті Івано-Франківської області.
02.08.2019 звільнений в запас ЗС України з військової служби підстава - наказ Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №96 від 02.08.2019 ).
Згідно пункту 4 витягу з наказу Військового комісара Коломийського об" ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 02 серпня 2019 року №96, майора ОСОБА_1 , заступника військового комісара з територіальної оборони Коломийського об" ІНФОРМАЦІЯ_5 , звільненого наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_6 " від 27.07.2019 № 230 (по особовому складу) з військової служби у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я) - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", вважати таким що 02 серпня 2019 року справи та посаду здав.
02 серпня 2019 року виключити зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_5 та всіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Вислуга років у Збройних Силах станом на 01 серпня 2019 року становить: календарна 20 років 00 місяців 21 день, пільгова 01 рік 00 місяців 00 днів, загальна вислуга 21 рік 00 місяців 21 день.
Щорічна основна відпустка за 2019 рік не надавалася. Додаткові відпустки за період проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_8 з 21 жовтня 2016 року по серпень 2019 року не надавалися.
Відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10,1 Закону 3 країни "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей виплатити грошову компенсацію за 45 (сорок п"ять) діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік.
Виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 35% посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 65 % посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, з 01 серпня 2019 року по 02 серпня 2019 року.
Матеріальну допомогу на оздоровлення за 2019 рік отримав.
Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил 3 країни та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07 червня - 2018 року № 260. отримав.
Припинити доступ до роботи з відомостями, що містять державну таємницю.
Виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 2 (два) повних календарних роки служби у розмірі 17 521 (сімнадцять тисяч п`ятсот двадцять одну) грн. 80 коп. Житлом забезпечений.
Оскільки, при звільненні з військової служби з позивачем не було проведено всі виплати, то він звернувся до відповідачів та просив виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбачені п.12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та ст. 16-2 Закону України " Про відпустки" за період 10.06.2015 по 02.08.2019 по день звільнення з військової служби.
Згідно рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.06.2021 року по адміністративній справі №300/1653/21 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій - задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як у часнику бойових дій за період з 10.06.2015 по 02.08.2019. Зобов"язано ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_9 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 10.06.2015 по 02.08.2019 виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 02.08.2019.
Згідно виписки АТ "Ощадбанку" від 07.07.2021 по картковому рахунку ОСОБА_1 06.07.2021 поступлена компенсація за невикористану відпустку в сумі 31 177,50 грн.
Отже, станом на дату виключення із списків особового складу з військової служби у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я) - 02.08.2019 відповідачі не провели з ОСОБА_1 повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум завершена 06.07.2021, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КзПП, пункту 242 розділу XII "Звільнення з військової служби" Положення № 1153/2008. Тому період з 02.08.2019 по 06.07.2021 включно є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки 02.08.2019 є останнім робочим днем ОСОБА_1 , а останнім днем такого розрахунку є саме 06.07.2021 - день коли позивач фактично отримав кошти у своє володіння, тобто зі мною проведено остаточний розрахунок.
Позивач вважаючи, що відповідач порушив статей 117,118 Кодексу законів про працю, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Положення частини першої та частини другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, при цьому істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.
Дійсно, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.
Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.
Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Таким чином, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Таким чином, положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.
У своєму рішенні Європейський суд з прав людини не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.
Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, Європейський суд з прав людини у рішенні "Меньшакова проти України" вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.
Тому, за висновком Європейського суду з прав людини, не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).
За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі №810/451/17, дійшла висновку що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України. Вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.
Також відповідно до практики Верховного Суду, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19).
Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідачів середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими.
Відповідно до статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Так, із матеріалів справи вбачається, що позивача з 02.08.2019 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. При цьому, остаточний розрахунок із позивачем проведено 06.07.2021 на виконання рішення суду.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21.11.2011 у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не було сплачено всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.
Таким чином, оскільки затримка спірної виплати відбулась з вини відповідачів, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 по 06.07.2021.
Суд також, вважає за необхідне зазначити, що при нарахуванні та виплаті середнього заробітку відповідачі мають керуватись постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.
Разом з тим, суд зазначає, що позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 по 06.07.2021 в розмірі 708 048,00 грн. Проте на думку суду, розрахунок середнього заробітку є дискреційними повноваженнями роботодавця, в даному випадку відповідачів.
Враховуючи приписи статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за можливе змінити спосіб захисту порушеного права позивача та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток на користь ОСОБА_1 за період з 02.08.2019 по 06.07.2021.
Крім того, з метою повного та всебічного розгляду справи, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо не проведення нарахування та виплати позивачу його середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.
Згідно із частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 5 Закону України "Про судовий збір" підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 його середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 по 06.07.2021.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники процесу:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

відповідачі: ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 );

ІНФОРМАЦІЯ_9 (вул. І.Франка, 6, м. Коломия, 78200, ),

Суддя Шумей М.В.