Справа № 607/2570/23
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2023-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 607/2570/23 пров. № А/857/4071/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Ханащак С.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2023 року (головуючого судді Братасюка В.М., ухвалене у відкритому судовому засіданні без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в м. Тернопіль) у справі №607/2570/23 за позовом Управління Державної міграційної служби України в Тернопільські області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України,-

ВСТАНОВИВ:

Управління Державної міграційної служби України в Тернопільські області 13.02.2023 звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 в якому просить примусово видворити громадянку російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2023 року позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 через свого представника Воробей Петра Олексійовича подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2023 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 як представника Громадянки російської федерації Ковальової Людмили Вікторівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2023 року у справі № 607/2570/23 за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області до Громадянки російської федерації ОСОБА_1 про примусове видворення.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача в режимі відеоконференції Скиба В.М. апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в режимі відеоконференції Дячишин Л.В. проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою російської федерації, що підтверджується паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_1 виданим 16.12.2008 та паспортом громадянина російської федерації для виїзду за кордон НОМЕР_2 , виданим 31.07.2017, терміном дії до 31.07.2022 (а.с.17-19).

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Сахновці Старокостянтинівського району Хмельницької області та її батьками є громадяни України ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Постановою Старокостянтинівського РВ УДМС у Хмельницькій області від 02.08.2018 про накладення адміністративного стягнення на громадянку російської федерації ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень.

02.08.2018 начальником Старокостянтинівського РВ УДМС у Хмельницькій області Левчук О.А. затверджено рішення про примусове повернення з України громадянки російської федерації ОСОБА_1 , яким її зобов`язано покинути територію України у термін до 01.09.2018.

Примірник даного рішення відповідачу було вручено особисто, роз`яснено її права та обов`язки, зобов`язано не пізніше 01.09.2018 самостійно залишити територію України, а також попереджено про наслідки невиконання рішення, що підтверджується її підписом.

Вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 18.03.2019 у справі № 683/2573/18, ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 3 ст. 369 КК України та призначено їй покарання: за ч.2 ст.309 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки; за ч.3 ст.369 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженої, крім житла. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженої, крім житла.

Окрім того, із вироку суду вбачається, що ОСОБА_1 раніше судима 07.05.2018 Старокостянтинівським районним судом Хмельницької області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн., який сплачено 06.08.2018.

Листом завідувача Старокостянтинівської державної нотаріальної контори від 02.01.2020 повідомлено ОСОБА_1 (яка перебувала під вартою в Хмельницькому слідчому ізоляторі) про заведення спадкової справи №5/2022 за її заявою від 02.01.2020 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Листом Державної установи «Збаразька виправна колонія (№ 63)» № 3/659 від 09.02.2023, повідомлено Збаразький відділ УДМС в Тернопільській області, про те, що 14.02.2023 із Державної установи «Збаразька виправна колонія (№ 63)» звільняється умовно - достроково громадянка російської федерації ОСОБА_1 .

Дострокове звільнення із Державної установи «Збаразька виправна колонія (№ 63)» громадянки російської федерації ОСОБА_1 , 05.06.1972 підтверджено довідкою про звільнення серії ТЕР № 0939 від 14.02.2023.

14.02.2023 о 14 год. 37 хв. головним спеціалістом Збаразького відділу УДМС в Тернопільській області була затримана громадянка російської федерації ОСОБА_1 у зв`язку із вчиненням правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, для вирішення питання про поміщення особи до ПТПІ, забезпечення своєчасного розгляду справи, підготовки позову, що вбачається з протоколу № МТР 000010 про адміністративне затримання за ч. 2 ст. 263 КУпАП від 14.02.2023.

Відповідно до доповідної записки завідувача сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення ОСОБА_6 від 15.02.2023, адресованої начальникові УДМС в Тернопільській області, 14.02.2023 громадянка російської федерації ОСОБА_1 звільнена з «Збаразька виправна колонія (№ 63)». 14.02.2023 здійснено адміністративне затримання Збаразьким районним відділом строком до 72 годин та поміщено до Волинського ПТПІ.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 лютого 2023 року адміністративний позов задоволено повністю. Затримано громадянку російської федерації ОСОБА_1 на строк шість місяців, із поміщенням у пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні Державної міграційної служби України з метою забезпечення її примусового видворення за межі території України.

Управління Державної міграційної служби України в Тернопільські області звернулося в суд з позовом про примусове видворення громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку; паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Стаття 2 Закону № 3773-VI встановлює, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 4 Закону № 3773-VI передбачено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Частиною 1 статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно з частиною 3 статті 26 Закону № 3773-VI один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно із частинами 1, 3, 4 статті 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до частини 1 статті 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Проаналізувавши вищевказані норми, колегія суддів зазначає, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства підлягають особи у випадку їх ухилення без поважних причин від виїзду в установлений рішенням про примусове повернення строк, або коли існують обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства буде ухилятися від виконання такого рішення ще до спливу цього строку.

Тобто, процедурі видворення іноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органом рішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду, а також ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Положеннями частин 1, 3 статті 9 Закону № 3773-VI встановлено що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначений Закону № 3773-VI.

Зокрема, відповідно до частини 16 статті 4 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затвердженого КМУ від 15 лютого 2012 року № 150, а саме пп. 2 п. 2 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до абзаців 1 та 2 ст. 1 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України і російської федерації від 16 січня 1997 року, громадяни держави однієї Сторони можуть в`їжджати, виїжджати та пересуватися територією держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування, що діють в цій державі, по документах, що посвідчують особу і підтверджують громадянство, зазначених у Додатках 1 та 2 до цієї Угоди. Громадяни держави однієї Сторони на основі взаємності звільняються від реєстрації у компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони, якщо термін такого перебування не перевищує 90 днів з моменту в`їзду на територію держави цієї іншої Сторони, за наявності у них міграційної картки з позначкою органів прикордонного контролю, проставленої при в`їзді на територію держави перебування.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 17 червня 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 692, згідно з пунктами 1, 2 якої постановлено: 1) припинити дію Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України і російської федерації, вчиненої 16 січня 1997 р. у м. Москві. 2) на період до припинення дії Угоди, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, відповідно до статті 6 такої Угоди зупинити дію статей 1 і 2 Угоди в частині можливості громадян російської федерації в`їжджати, виїжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України без віз на підставі документів, зазначених у пунктах 2, 3, 4, 6 і 8 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, наведеного в Додатку 1 до Угоди.

ОСОБА_1 в`їхала на територію України 19.02.2015 через КПП «Бориспіль» з приватною метою та після в`їзду в Україну її територію не покидала, чим порушила вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

02.08.2018 начальником Старокостянтинівського РВ УДМС у Хмельницькій області Левчук О.А. затверджено рішення про примусове повернення з України громадянки російської федерації ОСОБА_1 , яким ЇЇ зобов`язано покинути територію України у термін до 01.09.2018, проте остання свідомо ухилилась від виконання вказаного рішення.

Заперечення скаржника в апеляційній скарзі з приводу того, що ОСОБА_1 була позбавлена можливості покинути територію України у зв`язку із тим, що була вона була підозрюваною у кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин стороною відповідача не подано.

Так, як слідує з вироку Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 18.03.2019, проведення слідчих дій відносно ОСОБА_1 розпочалося 24.08.2018, зокрема за місцем її проживання було проведено обшук. Таким чином вказане дає підстави вважати, що у період з 02.08.2018 по 24.08.2018 остання мала можливість виконати рішення про примусове повернення з України від 02.08.2018.

Колегія суддів вважає, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо того, що у період з 24.08.2018 по 01.09.2018 на ОСОБА_1 були покладені будь-якій обов`язки, в тому числі і не покидати територію України.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що рішення про примусове повернення ОСОБА_1 за межі території України було винесене 02.08.2018 та ним зобов`язано останню покинути територію України не пізніше 01.09.2018, відтак відповідач мала 30 днів для того, щоб виконати вказане рішення.

Натомість, відповідач не лише не виконала рішення про примусове повернення з України від 02.08.2018 у встановлений ним строк, але вчинила протягом цього строку кримінальні правопорушення, за що була засуджена вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 18.03.2019.

У зв`язку із ухиленням ОСОБА_1 від виконання рішення про примусове видворення за межі території України від 02.08.2018, остання була затримана 14.02.2023 до 3 діб та поміщена в ПТПІ.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, ОСОБА_1 , раніше неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення тяжкого злочину, відбувала покарання, перебуває на території України без належних на то законних підстав, порушуючи вимоги законодавства, яке визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, засобів до існування та коштів немає, що може спровокувати на вчинення інших злочинів, за даними ЄІАС УМП відповідач на території України не зареєстрована, існує очевидне не виконання відповідачем рішення про примусове повернення, що дає обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухиляється і буде надалі продовжувати ухилятись від добровільного виїзду за межі території України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про грубе порушення відповідачем законодавства України, яке визначає статус іноземців та осіб без громадянства в Україні, не має постійного місця проживання в Україні, належного фінансового забезпечення, неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності, не вживає будь-яких заходів щодо легалізації перебування в Україні, а також відсутність, встановлених Законом №3773-VI та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод заборон на примусове видворення, притягнення до адміністративної відповідальності та наявності рішення про примусове повернення від 02.08.2018, яке не виконано, а отже в даному випадку наявні всі підстави для примусового видворення громадянки російської федерації ОСОБА_1 , за межі території України, тому на даний час правових підстав для перебування відповідача на території України немає, а відтак наявні обставини для примусового видворення відповідача за межі України, допустивши при цьому негайне виконання рішення суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Поняття адміністративної справи незначної складності (малозначної справи) міститься у пункті 20 частини першої статті 4 КАС України, відповідно до якого адміністративною справою незначної складності є адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин. Частиною шостою статті 12 КАС України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ цієї категорії, який, втім, не є вичерпним. Згідно пункту 11 частини 6 статті 12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет спору, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, відповідно рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 288, 308, 310, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2023 року у справі №607/2570/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом строку визначеного статтею 329 КАС України.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Л.Я. Гудим

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 04.04.2023