Справа № 140/7790/22
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2023-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/7790/22 пров. № А/857/2136/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.

суддів Курильця А.Р., Качмара В.Я.

з участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року про повернення позовної заяви (суддя першої інстанції ОСОБА_2 , м. Луцьк)

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 )про визнання протиправно бездіяльності щодо нездійснення перерахунку та виплати грошової допомоги на оздоровлення, підйомної допомоги виплачених у 2016 році та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року за період з червня 2016 року по грудень 2016 року включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення; зобов`язання провести перерахунок та виплату грошової допомоги на оздоровлення, підйомної допомоги, виплачених у 2016 році та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року за період з червня 2016 року по грудень 2016 року включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення; визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати із червня 2016 року по день фактичної виплати 31 січня 2022 року; зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки із червня 2016 року по день фактичної виплати 31 січня 2022 року.

Разом із позовною заявою представником позивача подано клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду, яке обґрунтовано тим, що на момент укладення договору із позивачем (20 лютого 2020 року) законодавством не обмежувались строки звернення до суду у разі порушення законодавства про оплату праці (ч.2 ст.233 КЗпП в редакції чинній до 19 липня 2022 року), однак у зв`язку із початком військової агресії російської федерації представника позивача ОСОБА_3 прийнято на військову службу за контрактом з 02 березня 2022 року (наказ №60-ОС від 02 березня 2022 року) по 03 вересня 2022 року (наказ №575-ОС від 02 вересня 2022 року) і саме у цей період було встановлено норму частини 2 статті 233 КЗпП, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, а саме тримісячний строк з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні (в редакції Закону №2352-ІХ від 01 липня 2022 року).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання (надіслання) до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, у якій вказати інші підстави для поновлення строку десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На виконання вимог ухвали судді Волинського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року, представник позивача за вх. № канцелярії суду 42719/22 від 22 грудня 2022 року подав до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, яку аргументував тим, що предметом позову у даній справі є нарахування та виплата позивачу під час проходження військової служби одноразових та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (грошова допомога на оздоровлення та щомісячна додаткова винагорода) без урахування у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення. Підставою звернення до суду із вказаним позовом є бездіяльність відповідача щодо перерахунку та виплати допомоги на оздоровлення та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22 вересня 2010 року з урахуванням індексації грошового забезпечення та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з її несвоєчасною виплатою.

23 грудня 2022 року Волинський окружний адміністративний суд виніс ухвалу, якою продовжив процесуальний строк для усунення недоліків визначених ухвалою суду від 02 грудня 2022 року на п`ять днів , а саме шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду, в якій лід вказати інші підстави поважності пропуску такого строку, а також надати докази на підтвердження таких обставин.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 було повернуто позивачу у зв`язку з невиконанням вимог ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року.

Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд не дав оцінки тому факту, що на момент вчинення порушення прав позивача строк звернення до суду з такими позовами не обмежувався. Також судом було порушено встановлений законом порядок щодо вирішення питання щодо поновлення строку звернення до суду. Апелянт вважає, що оскаржуваним судовим рішенням порушено його право на доступ до суду.

Апелянт та його представник у судове засідання не заявились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи. Подано клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Представник відповідача Опевалова С.С. у судовому засіданні заперечила щодо задоволення апеляційної скарги та пояснила, що суд ухвалив законне й обґрунтоване рішення .

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, пояснення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Залишаючи без руху позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не дотримано строки, установлені законом, зокрема, частиною 5 статті 122 КАС України.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про законність вказаного рішення з таких підстав.

Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отож, до «усіх виплат», право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати), також належить і виплата надбавки та премії, які, відповідно, є складовою заробітної плати.

Відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року.

Отже, відсутні підстави для висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21.

Згідно частин 1 та 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Положеннями статті 169 КАС України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання встановлених вимог, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, встановлюється спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Колегія суддів зазначає, що залишення позовної заяви без руху - це процесуальна дія, яка застосовується судом з метою усунення апелянтом недоліків позовної заяви та дотримання порядку її подання.

При цьому, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд повинен чітко зазначити недоліки а встановити спосіб і строк їх усунення.

У разі подання позивачем клопотання про поновлення строку на подання позову суд повинен надати йому оцінку та вирішити шляхом визнання/невизнання причин пропуску такого строку поважними/неповажними.

Суд уважає за необхідне зазначити, що мотивувальна частина судового рішення має відповідати його резолютивній частині з метою уникнення перешкод для належного виконання учасником справи рішення суду та забезпечення його зрозумілості для тих осіб, що будуть здійснювати його виконання.

Зі змісту мотивувальної частини ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2022 року про залишення позовної заяви без руху слідує, що вказані у клопотанні апелянта про поновлення строку на оскарження підстави, на думку суду, не свідчать про поважність причин пропуску строку.

При цьому, в резолютивній частині вказаної ухвали наведені позивачем у клопотанні причини пропуску строку звернення до суду судом неповажними не визнавалася, у задоволенні цього клопотання апелянту не відмовлено.

Також 22 грудня 2022 року позивач повторно подав клопотання про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням причин, які вважав поважними.

Однак, суд першої інстанції не прийняв процесуального рішення за наслідками розгляду вказаної заяви.

Ухвала про продовження строку виконання ухвали від 2 грудня 2022 року не є там процесуальним способом реагування, що передбачений законодавством при вирішенні питання про поновлення строку звернення до суду.

В ухвалі суду про повернення позовної заяви від 16 січня 2023 року також відсутня оцінка поважності причин пропуску звернення до суду та процесуальне рішення щодо заявленого позивачем повторного клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального законодавства і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 листопада 2022 року у справі № 460/815/22.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 320, 321 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року про повернення позовної заяви скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді А. Р. Курилець
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 04.04.2023 у зв`язку з тимчасовою відсутністю судді Курильця А.Р.