Справа № 489/167/23
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 489/167/23
Головуючий в 1 інстанції: Микульшина Г.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідачаШляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д, Семенюка Г. В

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.01.2023 по справі № 489/167/23 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції, третя особа: поліцейський взводу 2 роти 1 батальйону 4 Управління патрульної поліції в Миколаївській області капрал поліції Шевченко Дмитро Сергійович про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

В січні 2023 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:

- скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ № 019929 від 05.01.2023;

- закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 127 КУпАП;

- визнати дії працівників Управління патрульної поліції капрала Шевченка Д.С., інспектора УПП Антона Лободи неправомірними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ленінський районний суд м. Миколаєва адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнив частково.

Скасував постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ № 019929 від 05.01.2023 та закрити справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Стягнув з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за рахунок його бюджетних асигнувань на користь держави судовий збір в розмірі 536,80 (п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп.).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду представник Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- судом першої інстанції було позбавлено сторону відповідача надати відзив на позов в строки передбачені КАС України та розглянуто справу без участі представника відповідача;

- судом першої інстанції не досліджено та не надано належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи.

Представник позивача надала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Обставини справи.

Судом першої інстанції з постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ № 019929 від 05.01.2023 встановлено, що 05.01.2023 о 11.40 год. ОСОБА_1 в м. Нова Одеса Миколаївської області на перетині вул. Соборна та вул. Центральна перейшов проїзну частину у невстановленому для цього місці поза пішохідним переходом, де дорога має розділювальну смугу, чим порушив п.п. 4.7 та 4.14.Г ПДР України.

Вказане адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 127 КУпАП, внаслідок чого на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 255,00 грн.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що на відеозаписі, який долучено позивачем до позовної заяви. зафіксовано лише факт спілкування працівників патрульної поліції з ОСОБА_1 . Сам факт порушення позивачем правил дорожнього руху (переходу дороги у невстановленому місці) на відеозаписі не міститься. Крім того, в період з 13 год : 42 хв. до 13 год. :43 хв. долученого до позовної заяви відеозапису з боді-камери поліцейського вбачається, що він особисто пояснює у телефонній розмові невідомій особі, що особа, яка притягається ним до адміністративної відповідальності ( ОСОБА_1 ), самостійно підійшла до поліцейських та почала з ними розмову.

Будь-яких доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, зазначеного в оскаржуваній постанові про притягнення його до адміністративної відповідальності, в матеріалах справи не міститься.

Окрім того, суд першої інстанції зазначив, що до повноважень працівників патрульної поліції входять збір та оцінка доказів, розгляд справи про адміністративне правопорушення з прийняттям постанови про накладення адміністративного стягнення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням при дослідженні обставин справи в їх сукупності, керуючись, зокрема, власним переконанням та правосвідомістю. Результатом розгляду справи про адміністративне правопорушення в даному випадку є оскаржувана постанова, яка підлягає оскарженню відповідно до положень діючого законодавства, що жодним чином не порушує права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Крім того, при дослідженні долученого до матеріалів справи відеозапису з боді-камери судом встановлено, що копію оскаржуваної постанови працівниками поліції було вручено позивачу ОСОБА_1 , що він підтверджує власноручним підписом. Також власноручним підписом позивач підтвердив, що йому роз`яснено права за ст. 268 КУпАП та строк оскарження постанови.

З огляду на наведене, суд першої інстанції виснував, що позовна вимога про визнання дій працівників Управління патрульної поліції капрала Шевченка Д.С., інспектора УПП Антона Лободи неправомірними не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлений Правилами дорожнього руху.

Згідно п. 4.7 Правил дорожнього руху пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.

Згідно пп. «г» п. 4.14 Правил дорожнього руху пішоходам забороняється затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху.

Частиною 1 статті 127 КУпАП передбачено, що непокора пішоходів сигналам регулювання дорожнього руху, перехід ними проїзної частини у невстановлених місцях або безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, невиконання інших правил дорожнього руху, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, перехід проїзної частини у невстановлених місцях становить собою окремий склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 127 КУпАП.

Відповідно до положень ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ч. 1 ст. 127 КУпАП передбачено настання адміністративної відповідальності за непокору пішоходів сигналам регулювання дорожнього руху, перехід ними проїзної частини у невстановлених місцях або безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, невиконання інших правил дорожнього рух. Тобто об`єктивна сторона даного адміністративного правопорушення полягає, зокрема, у переході пішоходом проїзної частини у невстановлених місцях.

Положеннями ст. 280КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати, зокрема, - чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Згідно ч. 1 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегією суддів встановлено, що позивачем до позовної заяви долучено компакт-диск з відеозаписом з портативного відеореєстратора поліцейського (а.с. 19).

З аналізу вказаного відеозапису вбачається, що останній містить лише факти спілкування працівників патрульної поліції з позивачем та подальшого проведення слідчих дій відносно позивача.

Натомість, як правильно встановлено судом першої інстанції, в період з 13 год. 42 хв. до 13 год. 43 хв. вказаного відеозапису з портативного відеореєстратора поліцейського вбачається, що в ході телефонної розмови з невідомою особою поліцейський особисто пояснює, що особа, яка притягається ним до адміністративної відповідальності ( ОСОБА_1 ), самостійно підійшла до поліцейських та почала з ними розмову.

Окрім того, на відеозаписі зафіксовано процес складення оскаржуваної постанови відносно позивача. Водночас, даний відеозапис не містить самого факту порушення позивачем Правил дорожнього руху (переходу дороги у невстановленому місці).

Колегія суддів зазначає, що відеозапис з нагрудної камери поліцейського не може бути доказом порушення ПДР, якщо він не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність винесення постанови.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 18.07.2019 у справі № 216/5226/16-а.

Будь-яких інших доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, зазначеного в оскаржуваній постанові про притягнення його до адміністративної відповідальності матеріали справи не містять.

Пунктом 1 ст. 247 КУпАП, передбачено обставини, що виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Оскільки матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено належними і допустимими доказами правомірність прийнятої ним постанови та порушення позивачем вимог ПДР України, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії БАБ № 019929 від 05.01.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 127 КУпАП підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю.

Щодо вимог позивача в частині визнання дій працівників поліції неправомірними колегія суддів зазначає таке.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Стосовно "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Стосовно поняття "охоронюваний законом інтерес" в тому ж Рішенні Конституційного Суду України вказано, що воно означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб саме у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням владно-управлінських дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Виходячи з викладеного саме скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності як рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до відповідальності, що відповідає завданням адміністративного судочинства.

Окрім цього, позивач звертаючись до суду з даним адміністративним позовом в якості співвідповідача зазначив поліцейського УПП в Миколаївській області капрала поліції Шевченка Д.С., однак не зазначив та не залучав інспектора УПП в Миколаївській області Антона Лобода, дії якого просив визнати неправомірними.

Наведене узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 742/2298/17.

В зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що належним відповідачем у справах про скасування постанов про накладення адміністративного стягнення є орган, який таке стягнення застосував, а не конкретна посадова особа вказаного органу.

Отже, відповідні інспектори не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями ст. 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративне правопорушення.

Використання у зазначених вище нормах формулювань "від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення", "розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у ст. 222 - 244-20 КУпАП" вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 р. у справі за №724/716/16-а.

З огляду на наведене, на думку колегії суддів, є правильними висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання дій працівників Управління патрульної поліції капрала Шевченка Д.С., інспектора УПП Антона Лободи неправомірними.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно виснував про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі представник апелянта зазначає, що судом першої інстанції було позбавлено сторону відповідача надати відзив на позов в строки передбачені КАС України та розглянуто справу без участі представника відповідача.

Надаючи оцінку вказаним доводам колегія суддів зазначає таке.

Згідно частин 1-3 статті 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частин 1-2 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині 4 статті 257 КАС України.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 175 КАС України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати:

1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову;

2) позивачу, іншим відповідачам, третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.01.2023 суд ухвалив:

- відкрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області про скасування постанови;

- справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 263 КАС України, за наявними у справі матеріалами;

- судове засідання по суті провести 25.01.2023; копію ухвали, копію позовної заяви та доданих документів (крім позивача), надіслати учасникам судового розгляду; відповідачу подати суду в п`ятиденний строк з дня повідомлення про відкриття провадження у справі відзив на позов та докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем, та документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу;

- роз`яснити відповідачу, що в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити справу за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 269 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

При відкритті провадження у справі відповідно до вимог ст. 171 КАС України суддя вирішує в тому числі питання щодо строку для подання відповідачем відзиву на позов.

Згідно з ч. 5 ст. 162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

Разом з тим, особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності встановлені ст. 286 КАС України.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, встановлення судом першої інстанції відповідачу в ухвалі про відкриття провадження п`ятиденного строку для надання відзиву на позовну заяву відповідає нормам процесуального законодавства та завданням адміністративного судочинства, зокрема щодо своєчасного розгляду справи.

Окрім того, згідно з ч. 2 ст. 122 КАС України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Водночас, ухвала про відкриття провадження з відповідними матеріалами справи була направлена відповідачу на офіційну електронну адресу «», яка також вказана самим відповідачем в апеляційній скарзі, та доставлена 17.01.2023 о 16:00:10. Вказане підтверджується довідками Ленінського районного суду м. Миколаєва та відповідачем в апеляційній скарзі (а.с. 20-23).

За таких обставин відповідач був завчасно повідомлений про розгляд справи в суді та мав достатньо часу для надання відзиву на позовну заяву, або ж клопотання про продовження процесуального строку для надання відзиву, однак з такими до суду першої інстанції не звертався.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач не був позбавлений можливості викласти свої заперечення проти позовної заяви в апеляційній скарзі, як і не був позбавлений можливості надати до суду апеляційної інстанції докази на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови.

В клопотанні про усунення недоліків апеляційної скарги від 13.03.2023 представник апелянта додатково зазначає, що у зв`язку з обмеженням судом першої інстанції строків для надання відзиву відповідача було позбавлено права подати відзив та докази по справі, а саме рапорт поліцейського та пояснення свідків стосовно притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Однак, зазначених доказів ані до апеляційної скарги, ані до клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги, наданого на виконання ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду про залишення апеляційної скарги без руху від 02.03.2023, представником відповідача не надано.

Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів доводи апелянта про, що судом першої інстанції було позбавлено сторону відповідача надати відзив на позов в строки передбачені КАС України та розглянуто справу без участі представника відповідача є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.01.2023 по справі № 489/167/23 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.01.2023 по справі № 489/167/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.