Справа № 400/4156/22
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2023-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 400/4156/22
Головуючий в 1 інстанції: Ярощук В.Г.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати протиправним пункт 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.07.2022 р. № 135 «Про результати розслідування за фактом втрати військового засобу пересування»;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 скасувати пункт 6 наказу від 15.07.2022 р. № 135 «Про результати розслідування за фактом втрати військового засобу пересування» в частині, що містить фразу «утримання грошового нарахування за наказом про відшкодування заподіяної шкоди проводити з капітана ОСОБА_2 в розмірі 20 відсотків місячного грошового забезпечення»;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повернути ОСОБА_1 раніше утримані на підставі наказу від 15.07.2022 № 135 «Про результати розслідування за фактом втрати військового засобу пересування» суми з заробітної плати.

В обґрунтування позову зазначалось, що в дії позивача в межах спірної ситуації були законними у зв`язку із чим підстави для притягнення позивача до матеріальної відповідальності відсутні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року, ухвалене в порядку письмового провадження у м. Миколаїв, позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано пункт 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15.07.2022 № 135 «Про результати службового розслідування за фактом втрати військового засобу пересування». Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повернути ОСОБА_1 утримані з нього кошти на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15.07.2022р. 135 «Про результати службового розслідування за фактом втрати військового засобу пересування». Закрито провадження у справі № 400/4156/22 щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 скасувати пункт 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15.07.2022р. № 135 «Про результати службового розслідування за фактом втрати військового засобу пересування», в частині, що містить фразу «утримання грошового нарахування за наказом про відшкодування заподіяної шкоди проводити з капітана ОСОБА_2 у розмірі 20 відсотків місячного грошового забезпечення».

Не погоджуючись з таким рішенням, Військова частина НОМЕР_1 надала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що втрата позивачем військового майна не була пов`язана з веденням бойових дій у безпосередній близькості до нього, а його втрата не пов`язана з вимушеними діями під час відсічі збройної агресії проти України, а є лише наслідком суб`єктивного внутрішнього переживання позивача щодо його оточення ворогом або небезпеки захоплення у полон.

Апелянт вважає, що належних доказів вжиття позивачем заходів щодо розшуку втраченого автомобіля матеріали справи не містять, тому вказана обставина не доведена.

Крім того, апелянт стверджує, що проведене службове розслідування за фактом втрати позивачем військового майна відбулося правомірно, повно та об`єктивно, вина ОСОБА_1 встановлена та підтверджена.

Позивачем до суду було надано відзив апеляційну скаргу, в якому зазначено про необґрунтованість апеляційної скарги через що вона не підлягає задоволенню, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.02.2020 № 55 ОСОБА_1 24.02.2020 прийняв справи і посаду, яку займав на момент виникнення спірних правовідносин, і приступив до виконання службових обов`язків.

Згідно з пунктом 12 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності та по технічній частині) від 28.12.2021 № 1618 «Про закріплення автомобільної техніки за підрозділами та водіями» за позивачем закріплено автомобіль УАЗ-31-51, військовий номер НОМЕР_2 . Автомобіль 1989 року випуску.

Пунктом 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності та по технічній частині) від 28.12.2021 № 1620 «Про допуск особового складу до виконання обов`язків старших машин у 2022 навчальному році» позивача допущено до виконання обов`язків старшого машини.

25.02.2022 приблизно о 15 год 00 хв надійшла команда від майора ОСОБА_3 . Шульги терміново залишити місце постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 через загрозу захоплення аеродрому російськими військами та здійснити перебазування наземним ешелоном визначеної військової (спеціальної) техніки та майна на аеродром м. Вознесенськ на транспортних засобах військової частини НОМЕР_1 .

25.02.2022 транспортні засоби військової частини НОМЕР_1 вирушили в напрямку АДРЕСА_2 , у тому числі, й автомобіль УАЗ 31-51, військовий номер НОМЕР_2 , який був закріплений за позивачем. Керував зазначеним автомобілем позивач.

Під час руху в районі населеного пункту Костянтинівка Миколаївського району Миколаївської області (біля Миколаївського міжнародного аеропорту) автомобіль УАЗ 31-51, військовий номер НОМЕР_2 , вийшов з ладу, а саме заглох двигун. Після невдалих спроб запустити вказаний транспортний засіб і зупинити попутні транспортні засоби для відбуксирування, позивач залишив автомобіль УАЗ 31-51, військовий номер НОМЕР_2 , на узбіччі автомобільної дороги та убув на аеродром Вознесенськ.

Згідно з поясненнями позивача, що додані до Акта службового розслідування, при залишенні автомобіля з нього було знято АКБ, номерні знаки, які він забрав із собою. Автомобіль був замаскований. При прибутті у м. Вознесенськ позивач доповів майору ОСОБА_4 про подію в усній формі.

Вранці наступного дня, 26.02.2022, позивач здійснив пошукові заходи щодо автомобіля. Пошук позивних результатів не приніс. Вищевказані факти також підтвердив у своїх поясненням капітан ОСОБА_5 , що додані до Акта службового розслідування.

Зі змісту пояснень майора ОСОБА_4 , які додані до Акта службового розслідування, слідує, що 25.02.2022 він був проінформований про факт залишення позивачем автомобіля в районі повороту на Миколаївський аеропорт. Крім цього, майор ОСОБА_4 зазначив, що після виконання завдань за призначенням у визначеному місці десь через тиждень про повернення до пункту постійної дислокації у м. Миколаїв по даному факту була усна доповідь начальнику логістики. В журналі бойових дій даний факт зафіксований.

На підставі повідомлення 2 відділу військової контррозвідки Служби безпеки України від 16.06.2022 № 17/9/2-540 командир військової частини НОМЕР_1 видав наказ (з адміністративно-господарської діяльності) від 16.06.2022 № 128 «Про проведення службового розслідування по факту втрати військового засобу пересування», відповідно до пунктів 1 і 2 якого наказано провести службове розслідування по факту втрати автомобіля УАЗ 31-51, військовий номер НОМЕР_2 .

За результатами службового розслідування 14.07.2022 було складено Акт службового розслідування, згідно з яким командиру військової частини НОМЕР_1 запропоновано, у тому числі, притягнути позивача до повної матеріальної відповідальності у повному розмірі завданої з його вини шкоди, що становить 56816,78 грн, та до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з Актом службового розслідування до нього було додано: повідомлення начальника 2 відділу 9 управління департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України; пояснення капітана ОСОБА_2 ; пояснення капітана ОСОБА_6 ; пояснення майора ОСОБА_7 ; довідка розрахунок від 14.07.2022 № 166/1/1.

Згідно з пунктом 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15.07.2022 № 135 «Про результати службового розслідування за фактом втрати військового засобу пересування» (далі Наказ № 135) за неналежне виконання вимог статей 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та в зв`язку з наявністю в діях ознак кримінального правопорушень позивача відповідно до пункту 1 статті 6 розділу ІІ Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» притягнено до повної матеріальної відповідальності у повному розмірі завданої з його вини шкоди, що становить 56 тисяч 816 гривень 78 копійок.

Пунктом 6 Наказу № 135 встановлено: «Помічнику командира з фінансово-економічної роботи начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , втрачене майно на загальну суму нанесених збитків державі 56 тисяч 816 гривень 78 копійок (п`ятдесят шість тисяч вісімсот шістнадцять гривень сімдесят вісім копійок) занести в книгу нестач військової частини НОМЕР_1 . Утримання грошового нарахування за наказом про відшкодування заподіяної шкоди проводити з капітана ОСОБА_8 у розмірі 20 відсотків місячного грошового забезпечення».

Відповідно до пункту 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 18.08.2022 № 164 «Про внесення змін в наказ командира військової частини НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування за фактом втрати військового засобу пересування» від 15.07.2022 року № 135» пункт 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.07.2022 викладено в наступній редакції: «Помічнику командира частини з фінансово-економічної роботи начальнику фінансово-економічної служби та начальнику служби авіаційного озброєння логістики внести в Книгу обліку втрат і нестач військової частини НОМЕР_1 по службі авіаційного озброєння логістики УАЗ-3151 шасі № 208144 відповідно до довідки-розрахунку № 166/1/1 від 14.07.2022 року на загальну суму 56816 грн 78 коп. (п`ятдесят шість тисяч вісімсот шістнадцять гривень сімдесят вісім копійок).»

Вважаючи пункти 4 і 6 Наказу № 135 протиправними в частині, що стосуються ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції зазначив, що позивач завдав державі шкоди у зв`язку із вчиненням дій, спрямованих на усунення небезпеки, яка загрожувала правам військовослужбовців, які перебували у зазначеному транспортному засобі, і цю небезпеку на той час не можна було усунути іншим засобом, як залишення автомобіля на узбіччі, тому на думку суду першої інстанції позивач діяв внаслідок крайньої необхідності.

Суд також вказав, що саме по собі визнання протиправним пункту 4 Наказу № 135 не призведе до відновлення порушених прав позивача, тому суд вийшов за межі позовних вимог та скасував вказаний пункт спірного наказу.

Водночас, суд закрив провадження у справі в частині оскарження пункту 6 Наказу №135, оскільки на день подання позову до суду пункт 6 Наказу № 135 (у редакції наказу від 18.08.2022 № 164) не передбачав утримання з грошового забезпечення позивача відшкодування заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 20 відсотків місячного грошового забезпечення. Тобто оскаржуване порушення було самостійно виправлено відповідачем, що виключає предметність спору.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року №548-XIV (далі Статут).

Згідно з вимогам ст. 127 Статуту солдат у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених па нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна.

Правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначається Законом України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" (далі Закон №1075-XIV).

Згідно зі ст. 1 Закону №1075-XIV, військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно- просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Стаття 3 Закону №1075-XІV передбачає, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 7 Закону №1075-XIV особи, винні у порушенні вимог цього Закону, притягаються до відповідальності згідно із законом.

Статтею 9 Статуту визначено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно- правовими актами.

Відповідно до ст. 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Статтею 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Згідно з приписами ст.ст. 26 та 27 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

На час проведення службового розслідування та видання наказу за його результатами, підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначав Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон №160-ІХ).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 3 Закону №160-ІХ підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: наявність шкоди; протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; вина особи в завданні шкоди.

Частиною 4 ст. 3 Закону №160-ІХ встановлено, що переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі ст. 4 Закону №160-ІХ, особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Відповідно до статті 6 Закону №160-ІХ, особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

За змістом статті 7 Закону №160-ІХ, розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Обчислення розміру шкоди проводиться з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами.

Якщо строк експлуатації військового та іншого майна на дату його втрати закінчився або неможливо встановити час його втрати, відшкодування шкоди проводиться в розмірі 50 відсотків первинної вартості майна, якого не вистачає, але не нижче вартості металів, у тому числі дорогоцінних, та дорогоцінного каміння, які в ньому містяться, визначеної відповідно до законодавства про визначення розміру збитків, завданих підприємству, установі, організації розкраданням, знищенням (псуванням), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей.

Відповідно до положень ч.ч. 2-6 ст. 8 Закону №160-ІХ у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди. її розміру та винних осіб. Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника). Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць. Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом. Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань. За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акту (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Частиною 7 ст. 8 Закону №160-1Х встановлено, що якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.

Відповідно до ст. 9 Закону №160-ІХ, завдана шкода не підлягає відшкодуванню, а особи звільняються від матеріальної відповідальності у разі, якщо шкоду завдано внаслідок: 1) дії непереборної сили; 2) необхідної оборони; 3) крайньої необхідності; 4) виконання наказу або розпорядження командира (начальника), крім випадків виконання явно злочинного наказу або розпорядження; 5) виправданого службового ризику; 6) затримання особи, що вчинила злочин, фізичний або психічний примус; 7) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації.

Обставини, що виключають матеріальну відповідальність, підлягають встановленню під час проведення розслідування.

Статтею 10 Закону №160-1Х регламентовано, що відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.

Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника).

Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті.

Відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування.

Відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що за загальним правилом, завдана військовослужбовцем державі шкода підлягає відшкодуванню, а обставини завдання такої шкоди мають визначатися в межах службового розслідування. При цьому, в межах службового розслідування суб`єкт владних повноважень повинен дослідити обставини, які могли б виключати відповідальність військовослужбовця за завдану шкоду.

Колегією суддів встановлено, що начальник служби авіаційного озброєння майор ОСОБА_7 25 лютого приблизно о 14:30 отримав наказ від начальника логістики про вивід автомобільної техніки з позицій підготовки ракет в зв`язку з загрозою захвату аеродрому. Вказаний наказ був доведений до особового складу (а.с. 22, 86, 87).

25 лютого 2022 року приблизно о 15:00 від майора ОСОБА_7 особовому складу поступила команда терміново залишити територію частини через загрозу захвату аеродрому окупаційними військами рф та попередньо вирушити у напрямку до м. Вознесенськ, що підтверджується з акту службового розслідування (а.с. 20).

Вказаний факт також підтверджено поясненнями начальника технічної позиції підготовки ракет капітана ОСОБА_6 (а.с. 84, 85).

Матеріалами справи встановлено, що під час передислокації особового складу та військового майна, транспортний засіб УАЗ 31-51, 1989 року випуску, який перебував під відповідальністю та керуванням позивача, вийшов з ладу через несправність двигуна.

При цьому, як зазначено в поясненнях капітана ОСОБА_6 , під час руху автомобіля заднє ліве колесо задимилося. Для з`ясування обставин такої несправності було зроблено короткострокову зупинку, однак через неможливість усунути несправність на місці рух було продовжено. Виїхавши за межі м. Миколаєва на трасі за 500 м до повороту до Миколаївського аеропорту автомобіль, яким керував ОСОБА_1 заглох, самостійно запустити двигун не вийшло.

Суд встановив, що за вказаних обставин, у телефонному режимі, капітан ОСОБА_9 та капітан ОСОБА_10 повідомили про ситуацію, що склалася. Майстер-сержант ОСОБА_11 , який перебував найближче до місця аварійної ситуації повернувся, щоб забрати особисті речі, зброю, боєприпаси та особовий склад, який перебував разом із ОСОБА_1 в автомобілі, що був несправний. Спроби зупинити грузові автомобілі, які масово покидали м. Миколаїв з метою відбуксирувати технічно несправний транспортний засіб також були безуспішними. Враховуючи вказані обставини, наявність особового складу, який повинен передислокуватися до м. Вознесенськ, існування реального ризику для їх життя та здоров`я через постійні хаотичні ракетні обстріли рф, було прийнято рішення тимчасово залишити транспортний засіб на узбіччі, попередньо замаскувавши його та продовжити передислокацію всього особового складу до м. Вознесенськ (а.с. 85).

З матеріалів справи слідує, що вранці наступного дня, тобто 26.02.2022 року ОСОБА_1 вирушив на пошуки автомобіля по пройденому коридору, але такі пошуки були безрезультатними. При цьому позивач зазначив, а відповідачем не спростовано та в межах службового розслідування не перевірялося те, що ОСОБА_1 звертався до Військової частини НОМЕР_3 та 145-й окремий ремонтно-відновлювальний полк з приводу втраченого автомобіля (а.с. 83).

Судова колегія не приймає доводи апеляційної скарги про відсутність загрози життю позивача та іншим особам під час події, яка сталася 25.02.2022 р. під час залишення автомобіля, оскільки загальновідомим є факт того, що з 24 лютого 2022 року російські війська здійснили широкомасштабне вторгнення на територію України у зв`язку із чим в Україні запроваджено дію правового режиму воєнного стану.

Загальновідомим є той факт, що з початку збройної агресії рф проти України Миколаївська область разом із обласним центром постійно перебуває під масованими ракетними обстрілами, в тому числі й по військовим об`єктам.

При цьому, згідно із оперативною інформацією Генерального штабу Збройних Сил України станом на 24.02.2022 року о 20:00, російські окупанти ведуть бої під Херсоном та намагаються обійти його зі сходу, щоб продовжити наступ на Миколаїв. Станом на 25.02.2022 року ворожі війська перебували в Херсонській області на правовому березі річки Дніпра, а Збройні Сили України готувалися до оборони м. Миколаєва.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин та беручи до уваги загальновідомі факти, колегія суддів приходить до висновку, що станом на 25 лютого 2022 року, коли позивач виконував наказ про передислокацію як особового складу, так і переміщення військового майна до м. Вознесенськ, обстановка на місцевості свідчила про існування реального ризику для життя та здоров`я осіб, які перебували у вказаний час у зазначеному місці.

Слід звернути увагу, що за характером оперативної обстановки, яка склалась станом на 25.02.2022 року у м. Миколаєві, є достатні підстави стверджувати, що небезпека була реальною і саме через це було прийнято рішення про передислокацію особового складу до м. Вознесенськ.

Доводи апелянта про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження підготовки Збройних Сил України до оборони міста Миколаєва 25.02.2022 року суд оцінює критично та зазначає, що вказаний факт не потребує доказуванню, оскільки є загальновідомим.

Доводи апелянта про відсутність доказів того, що позивач наступного дня намагався знайти автомобіль спростовуються письмовими поясненнями капітана ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та майора ОСОБА_7 , які зазначають, що наступного дня був здійснений пошук залишеного ними автомобіля, однак зазначений пошук результатів не приніс (а.с.79-87).

Таким чином, за вказаних обставин, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку, втрата автомобіля і як наслідок шкода державі була завдана внаслідок крайньої необхідності.

При цьому судова колегія звертає увагу, що Конституція України визнає людське життя і здоров`я найвищою соціальною цінністю, тому на думку колегії суддів рішення позивача про продовження передислокації особового складу до м. Вознесенськ та залишення непрацюючого транспортного засобу на узбіччі, яке до того ж було замасковане є виваженим, виправданим та в наявній обстановці, що склалась на той час є правильним, оскільки будь-яке інше рішення у даній ситуації не дозволило б усунути наявний ризик для захисту здоров`я і життя особового складу, який у цей час перебував разом із позивачем в несправному автомобілі.

При вирішенні цієї справи, суд апеляційної інстанції також враховує і те, що в службовій характеристиці ОСОБА_1 зазначається, що позивач зарекомендував себе дисциплінованим виконавчим офіцером, до виконання службових обов`язків ставиться сумлінно, усі дорученні завдання виконує якісно та вчасно, має високу військово-технічну підготовку, апаратуру, закріплену за групою експлуатує грамотно (а.с. 29).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що втрата майна позивачем є лише наслідком його суб`єктивного внутрішнього переживання щодо його оточення ворогом або небезпеки захоплення у полон, оскільки матеріали службового розслідування, так і матеріали цієї адміністративної справи не містять доказів на спростування доводів позивача щодо того, що він діяв в обстановці крайньої необхідності, а також і те, що ним вживалися заходи з розшуку втраченого автомобіля.

Таким чином, на підставі встановлених обставин, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: І.О. Турецька