Справа № 420/14763/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/14763/22

Головуючий І інстанції: Хурса О.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 02 січня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 02.11.2023р.) про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

14.10.2022р. ОСОБА_1 в своїх інтересах та як законний представник - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третьої особа без самостійних вимог (на стороні позивача) - Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третіх осіб без самостійних вимог (на стороні відповідача) - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в якому просила суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення відповідача від 01.09.2022р. щодо скасування реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та від 19.08.2022р. щодо скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати відповідача поновити реєстрацію її місця проживання та неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02 січня 2023 року (постановленою в порядку письмового провадження) провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та як законного представника - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - закрито на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, позивачка 16.01.2023р. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 02.01.2023р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду по суті.

Зокрема, апелянт зазначила про те, спір у цій справі лежить в площині дотримання процедури (порядку) розгляду відповідних документів державним органом влади та не містить ознак спору про право цивільне, оскільки є адміністративним та має розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

06.02.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на те, що попри вибір апелянтом способу захисту права на реєстрацію місця проживання у житлі за адресою: АДРЕСА_1 , основу цих позовних вимог насправді складає намір (бажання) позивачки захистити свої майнові (житлові) права, які Департаментом взагалі не порушувалися. Неможливість реалізації апелянтом свого права на реєстрацію місця проживання за бажаною адресою перебуває не в межах зняття відповідачем ОСОБА_1 та її дітей - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання, що входить до кола його повноважень, а в тому, що апелянт претендує на надання їй права проживання, зокрема, права зареєструвати своє місце проживання за вказаною адресою, що можливе за наявності згоди власника відповідного житлового приміщення на реєстрацію апелянта та її дітей за адресою його домоволодіння.

За правилами ч.1 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду попередньої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходь висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 2 ст.124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив про те, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Як передбачено п.1 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки дані спірні правовідносини пов`язані із захистом порушених житлових прав позивачки, такий спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства, позаяк у такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, а відповідний спір не стосується захисту прав, свобод і інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний виключно з вирішенням питання щодо права на житло.

Перевіряючи правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального права в частині надання правової оцінки обґрунтованості підстав закриття провадження у даній справі, необхідно вказати таке.

Завданням адміністративного судочинства, за приписами ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.1 ст.3 КАС України, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1,2 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій чи хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або ж зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Як передбачено ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень міститься у п.7 ч.1 ст.4 КАС України, у відповідності до якої суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин в їх сукупності. Більше того, зазначеним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Так, характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їхнього виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, виражені у взаємних правах та обов`язках їхніх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема, пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. При цьому, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням (або загрозою порушення) приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права або ж інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.03.2023р. у справі №320/6292/21.

Тобто, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і відповідні наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення певних цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Мотивуючи свої вимоги, позивачка наголошує, що починаючи з кінця 2011р. єдиним місцем постійного проживання є квартира АДРЕСА_2 . Зазначений факт підтверджується засвідченою копією акту від 12.10.2022р. Дана квартира на праві приватної власності належить батьку її колишнього чоловіка - ОСОБА_4 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19.09.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1042.

Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м.Одеси від 20.10.2021р. №Б1-276213, №Б1-276231, №Б1-276245, виданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо зареєстрованого місця проживання позивача та її дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , реєстрація їх місця проживання за вказаною вище адресою була здійснена 31.08.2017р.

Відповідно до листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 04.10.2022р. №1111ел/01-09, реєстрація місця проживання позивачки та її дітей у зазначеній вище квартирі відбулась за нотаріально посвідченою згодою власника житла ОСОБА_4 .

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , позивачка разом із дітьми продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_2 . При цьому, як зазначає позивачка, іншого житла ані у неї, ані у її дітей немає.

Листом Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 14.09.2022р. №998ел/01-09, у відповідь на адвокатський запит, представника позивачки повідомлено, що згідно з обліковими даними Департаменту ОСОБА_1 знято з реєстрації місця проживання з адреси: АДРЕСА_1 19.08.2022р., а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - 01.09.2022р.

Відповідач у вказаному листі також зазначив про те, що особи зняті з зареєстрованого місця проживання з адреси: АДРЕСА_1 на підставі поданих заяв власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування).

На переконання позивачки, порушення їх прав, серед іншого, полягає в тому, що прийняте відповідачем рішення щодо зняття дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та її, як їх матері, з зареєстрованого місця проживання у квартирі АДРЕСА_2 може стати підставою для виселення з житла без надання їм іншого житлового приміщення. Так, 07.10.2022р. ОСОБА_4 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовною заявою до неї та її дітей про усунення перешкод у користування житлом, шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення (справа №522/13505/22). Підставами позову стало незаконне зняття її з реєстрації місця проживання.

У даному конкретному випадку, позивач, з урахуванням намірів власника житла, негативного його ставлення до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , бажання позбавити їх житла, реєстрація місця їх проживання є гарантією дотримання прав дітей на збереження житла, яке є їхнім єдиним місцем мешкання.

Вважаючи, що відповідачем порушено встановлений чинним законодавством порядок зняття з реєстрації місця проживання, позивач звернулася до суду з позовом про захист відповідних прав та їх поновлення у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що предметом спірних правовідносин є рішення відповідача від 01.09.2022р. щодо скасування реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та від 19.08.2022р. щодо скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язання відповідача поновити (зареєструвати) місце їх проживання, даний позов подано на поновлення права позивача у сфері житлових відносин і він має приватноправовий характер. А тому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що предметом спірних правовідносин є майнові права на зазначену квартиру.

Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій не здійснює, а є органом, який виконує свої обов`язки щодо реєстрації місця проживання позивачки та її дітей у відношеннях з власником відповідного майна (житла).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або ж оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Оскільки спір про відмову в реєстрації (поновленні) місця проживання позивача може впливати на майнові права та інтереси як позивача, її дітей, так і третьої особи, реалізацію права останньої на приватизацію вказаної вище квартири, то даний спір стосується приватноправових відносин та, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Водночас, суд 1-ї інстанції вірно звернув увагу на те, що в порядку цивільного судочинства розглядаються, зокрема, спори щодо права особи на житло, зокрема, приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного, а також приватного житлового фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття із реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади або органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо.

Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

Суть та характер цих спірних правовідносин, їхній суб`єктний склад, спрямованість заявлених вимог і механізми (засоби) їх задоволення в своїй сукупності зводяться до того, що предметом спору у даній справі є вимоги про захист права власності на нерухоме майно або захист житлових прав, або/та захист кожним із цього складу учасників справи свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цього права можна здійснити одним із способів, передбачених цивільним законом, за правилами цивільного судочинства.

Спір про захист права конкретної особи на майно (житло) не є публічним, а приватноправовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних правовідносин, але їхня участь у цих відносинах не змінює характеру (суті) спірних правовідносин, не перетворює такий спір на публічно-правовий і не дозволяє поширювати на них положення адміністративної юрисдикції.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з п.10 ч.1 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, правовідносини, які склалися між сторонами, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору, що розглядається в порядку адміністративного судочинства, оскільки в цьому випадку існує спір про майнове право, а саме про визнання прав, свобод, інтересів, що виникають із права власності та права на житло.

Наведений правовий висновок суду апеляційної інстанції відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 21.09.2020р. у справі №260/1539/19, від 22.05.2019р. у справі №826/10011/16, від 18.06.2019р. у справі №537/3653/16-а, від 30.07.2019р. у справі №826/7335/17, від 31.07.2019р. у справі №2340/3949/18, від 18.09.2019р. у справі №826/15287/17, від 05.08.2020р. у справі №265/3034/19, від 20.10.2022р. у справі №640/549/21 та, серед наведеного, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019р. у справі №826/15287/17.

За наведених обставин, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (не є публічно-правовим), а рішення відповідача, які стосуються скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та її дітей, має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правовірність висновків суду 1-ї інстанції і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Таким чином, при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.238,241,243,308,311,315,316,321,322,325,328 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 02 січня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 04.04.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко