Справа № 400/79/23
Суддя: Гордієнко Т. О.
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 квітня 2023 р. № 400/79/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Гордієнко Т. О. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

про:визнання дій та бездіяльності протиправними; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії (бездіяльність), яка полягає у не здійсненні нарахування додаткової грошової винагороди за перебування у зоні виконання бойових дій у листопаді місяці 2022 року та зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову грошову винагороду за перебування у зоні виконання бойових дій у листопаді місяці 2022 року у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн., стягнення моральної шкоди у розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що йому протиправно не виплатили суму додаткової грошової винагороди в сумі 100 000 грн. за листопад 2022, у зв`язку з чим він зазнав моральних страждань, які він оцінює в сумі 20 000 грн.

Ухвалою від 05.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та запропоновано відповідача надати відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 13.02.2023 витребувано у сторін додаткові докази.

Ухвалою від 27.02.23 продовжено відповідачу строк для подання відзиву до 03.04.2023.

Від відповідача відзив на позовну заяву та витребувані документи до суду не надходили, вищезазначені ухвали були отримані представником відповідача особисто 10.03.2023.

Відповідно до ст. 262 КАС України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідив докази, суд дійшов висновку:

ОСОБА_1 був мобілізований та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 21.09.2022 року по теперішній час.

Позивач у позові зазначає, що він перебуває вже декілька місяців у зоні бойових дій та не отримав додаткову грошову винагороду в сумі 100 000 грн. за листопад 2022. Відповідач відмовляється пояснити причини невиплати даної додаткової грошової винагороди.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з ч. 4 Зст.9 Закону України №2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 Про введення воєнного стану в Україні та № 69 Про загальну мобілізацію Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 168 від 28.02.2022 року Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану .

Пунктом 1 постанови № 168, встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Позивач у позові зазначає, що їх підрозділ постійно знаходиться у зоні бойових дій. За жовтень 2022 він отримав бойові виплати, однак за листопад 2022, з невідомих причин виплати не надійшли, командування ніяких пояснень його не надало.

Суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами, оскільки відповідач відзив суду не надав, ухвалу суду від 13.02.2023 не виконав.

Відповідачем не надано суду доказів виплати додаткової грошової винагороди позивачу за листопад 2022 року у розмірі до 100000. Також відповідач не надав суду доказів, що позивачу не повинна виплачуватись додаткова винагорода за листопад 2022.

Відповідач у заяві про продовження строку для надання відзиву від 23.03.2023 зазначив, що військова частина НОМЕР_1 у повному складі та весь особовий склад на підставі наказу Генерального Штабу Збройних Сил України від 15.06.2021 № 92/дск "Про залучення особового складу до сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях" бере безпосередню участь в районі виконання завдань по теперішній час, до пункту постійної дислокації м. Миколаїв з моменту залучення та по теперішній час військова частина не поверталась, продовжує беззмінно виконувати завдання з стримування збройної агресії російської федерації проти України. Із цієї заяви суд дійшов висновку, що позивач дійсно бере безпосередню участь в районі виконання завдань у Донецькій та Луганській областях, за виконання якої йому не сплачено 100 000 грн. за листопад 2022.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач відзив суду не направив, доказів на спростування доводів позивача суду не надав, тому позовні вимоги в частині визнання протиправними бездіяльність, яка полягає у не здійсненні нарахування додаткової грошової винагороди за перебування у зоні виконання бойових дій у листопаді місяці 2022 року та зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову грошову винагороду за перебування у зоні виконання бойових дій у листопаді місяці 2022 року у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн. необхідно задовольнити.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 20 000 грн. Позивач зазначає, що йому завдана моральна шкода, оскільки перебуваючи на військовій службі та кожен день ризикуючи своїм життям він сподівався на справедливу та своєчасну оплату належного йому грошового забезпечення.

Відповідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, необхідними передумовами для відшкодування моральної шкоди є наявність сукупності обов`язкових елементів: протиправність діяння заподіювача шкоди; наявність моральної шкоди; причинний зв`язок між протиправними діями та самою шкодою; вина заподіювача шкоди. Відсутність хоча б одного обов`язкового елемента унеможливлює вирішення питання відшкодування моральної шкоди.

Проте, суд вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявність моральної шкоди саме за невиплату йому 100 000 грн., причинного зв`язку між невиплатою додаткової грошової винагороди та завданням йому моральної шкоди, тому вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000 грн. задоволенню не підлягають.

Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 6000грн.

Статтею 132 КАС встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З огляду на викладене, проаналізувавши належним чином матеріали справи та з урахування того, що позивачем не надані будь-які докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновок, що правових підстав для відшкодування цих витрат в сумі 6000 грн. немає.

Таким чином позов належить задовольнити частково.

Судові витрати відсутні.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
1.Позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( код НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) щодо не здійснення нарахування додаткової грошової винагороди за перебування у зоні виконання бойових дій у листопаді 2022 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_3 ).

3.Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( код НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_3 ) додаткову грошову винагороду за перебування у зоні виконання бойових дій у листопаді 2022 у розмірі 100 000 ( сто тисяч) грн.

4.У решті позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т. О. Гордієнко