Справа № 380/12619/22
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/12619/22 пров. № А/857/2451/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 року у справі №380/12619/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

суддя в 1-й інстанції Грень Н.М., -

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі апелянт, позивач, ОСОБА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі відповідач 1, ІНФОРМАЦІЯ_3 ), Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 2, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивач з урахуванням заяви про збільшення та уточнення позовних вимог просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.03.2022 №71 в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ;

- визнати протиправним та скасувати пункт 1.36 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №13 від 07.03.2022 про призначення солдата запасу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , кулеметником кулеметного відділення військової частини НОМЕР_1 та приступлення до виконання обов`язків;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 видати наказ по стройовій частині, яким виключити солдата запасу ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з дня набрання рішенням суду законної сили.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що на початку березня 2022 року позивач у зв`язку з отриманням повістки прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 . За результатами проходження військово-лікарської комісії позивач був визнаний придатним для проходження військової служби, після цього був призваний відповідачем 1 на військову службу під час мобілізації та призначений у команду військової частини НОМЕР_1 . Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.03.2022 № 71 ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації та направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №13 від 07.03.2022 позивача призначено кулеметником кулеметного відділення військової частини НОМЕР_1 . Позивач вважає вказані накази протиправними, оскільки він працює на посаді вчителя з 09.10.1996 по теперішній час. Згідно з довідкою від 10.08.2022 №53 ОСОБА_1 працює на посаді вчителя фізики в КЗ ЛОР «Нагуєвицька спеціальна школа» з тижневим навантаженням 18 годин та є єдиним вчителем предмету фізика у школі, окрім того, відповідно до довідки №71 від 12.09.2022 позивач працює у вказаному закладі за основним місцем роботи на умовах повного робочого часу (18 годин на тиждень) згідно штатного розпису (1,0 ставки). Зазначає, що відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають, зокрема, наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають вчене звання та/або науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів професійної (професійно-технічної) освіти, закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах професійної (професійно-технічної) чи загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин позивач відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягав призову на військову службу під час мобілізації. Оскільки оскаржувані рішення порушують права, звернувся до суду із цим позовом для їх відновлення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2022 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач оскаржив його в апеляційному порядку, зокрема, просив скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2022 у справі №380/12619/22 та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Також позивач просив відшкодувати судові витрати у виді судового збору за рахунок відповідачів.

Позивач вважає, що дане рішення не відповідає вимогам ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

В обґрунтування апеляційної скарги у тому числі вказано про те, що на час виникнення спірних правовідносин позивач відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягав призову на військову службу під час мобілізації, вказана обставина не спростована та залишена судом поза увагою.

Позивач під час перебування у ІНФОРМАЦІЯ_5 та призову на військову службу повідомляв відповідача 1 про те, що він є науково-педагогічним працівником та працює в закладі загальної середньої освіти за основним місцем роботи зі ставкою 1,0. У обліковій картці ОСОБА_2 значиться його спеціальність вчитель трудового навчання. Тобто відповідачу 1 було достеменно відомо, що позивач має право на відстрочку від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, однак жодних дій по наданні відстрочки відповідачем 1 вчинено не було. Крім того, позивач не надавав своєї згоди, що буде служити добровольцем, або на підписання контракту.

Апелянт вважає, що обов`язок щодо перевірки наявності підстав для відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу покладено на відповідні районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, а тому за наявності у відповідача 1 сумнівів щодо статусу науково-педагогічного працівника закладу загальної середньої освіти позивача, в якому він працює за основним місцем роботи на умовах повного робочого часу згідно штатного розпису, ІНФОРМАЦІЯ_3 мав звернутися до КЗ ЛОР «Нагуєвицька спеціальна школа» за підтвердженням або спростуванням цієї інформації з моменту виникнення цих сумнівів.

Позаяк ІНФОРМАЦІЯ_3 не провів перевірку наявності підстав для відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу у позивача, ним допущено протиправну бездіяльність, яка призвела до порушення суб`єктивних прав та обов`язків позивача шляхом позбавлення можливості реалізувати належне йому право на відстрочку від призову до військової служби під час мобілізації на особливий період, натомість поклав на нього обов`язок щодо проходження військової служби в особливий період.

Відповідачем 1 не доведено в ході розгляду справи в суді першої інстанції, що ним проведено перевірку наявності підстав для відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу у позивача, у зв`язку з чим його рішення про мобілізацію не відповідає закону, є протиправним та слід скасувати.

Оскільки окружний суд неповно з`ясував обставини справи, встановленим обставинам не надав належної правової оцінки, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, має місце порушення норм матеріального та процесуального права, тому таке слід скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Відповідач 2 подав відзив га апеляційну скаргу від 28.02.2023, вважає рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2022 законним, прийнятим з дотриманням всіх норм чинного законодавства і є таким, що підлягає залишенню в силі.

Зазначив, зокрема, що чинним законодавством України чітко не визначено процедури оформлення громадянам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Проте зрозумілою і основною обставиною відстрочки є волевиявлення особи, яку мобілізовують і необхідність подання відповідною особою заяви про відстрочку і належним чином завірені документи, які підтверджують дане право.

Зважаючи на те, що Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено право військовозобов`язаних скористатися відстрочкою від призову, але не визначений механізм реалізації такого права, наявні усі підстави застосувати норми Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.03.2002 №352.

З аналізу чинного законодавства, зокрема, п. 74 Положення передбачено, що право на одержання призовниками відстрочки від призову повинно бути підтверджено відповідними документами, які подаються призовниками районному (міському) територіальному центру комплектування та соціальної підтримки.

Позивач не вказує нормативно правового акта чи правового припису, який вказує на повноваження, функцію чи обов`язок РТЦК та СП перевірки за власною чи будь-якою іншою ініціативою наявності у військовозобов`язаного підстав для відстрочки від призову на військову службу перед чи під час призову.

Жодних звернень на момент призову позивача на військову службу під час мобілізації 07.03.2022 з документами, що підтверджують його право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, не надходило.

Довідка КЗ ЛОР «Нагуєвицька спеціальна школа» №70 видана 07.09.2022, тобто через шість місяців після призову на військову службу.

Доказів порушення порядку мобілізації також не надано, як і відсутні докази визнання позивача непридатним чи обмежено придатним до військової служби за станом здоров`я.

Отже призов позивача здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Крім викладеного, відповідач 2 зазначив, що наказ №71 від 07.03.2022 є індивідуальним правовим актом, що вичерпав свою дію фактом призову позивача на військову службу.

З позиції відповідача 2, позивач мав бажання бути мобілізованим і служити в лавах ЗС України. Проте, після певного періоду часу змінив свою позицію і шукає підстави для звільнення. Однак, коли особу вже мобілізовано, такі підстави, на які покликається ОСОБА_1 , не зумовлюють відповідне звільнення.

Щодо стягнення судового збору зазначив, що майновий стан ВЧ НОМЕР_1 не дає можливості оплатити судовий збір.

Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю, а рішення від 30.12.2022 залишити без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на початку березня 2022 року позивач у зв`язку з отриманням повістки прибув до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

За результатами проходження військово-лікарської комісії позивач був визнаний придатним для проходження військової служби.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 07.03.2022 №71 ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації та направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

07.03.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №13 ОСОБА_1 призначено кулеметником кулеметного відділення військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до Довідки від 07.09.2022 №70, виданої КЗ ЛОР «Нагуєвицька спеціальна школа», позивач працює на посаді вчителя з 09.10.1996 по теперішній час, вказане також підтверджується витягом з наказу №186 від 09.10.1996 «Про призначення ОСОБА_1 ».

Згідно з довідкою від 10.08.2022 №53 ОСОБА_1 працює на посаді вчителя фізики в КЗ ЛОР «Нагуєвицька спеціальна школа» з тижневим навантаженням 18 годин та є єдиним вчителем предмету фізика у школі.

Відповідно до довідки №71 від 12.09.2022 ОСОБА_1 працює у вказаному закладі за основним місцем роботи на умовах повного робочого часу (18 годин на тиждень) згідно штатного розпису (1,0 ставки).

Факт перебування на посаді вчителя також підтверджується записами у трудовій книжці позивача.

Відповідно до диплому спеціаліста НОМЕР_2 від 02.07.1996, виданого Дрогобицьким державним педагогічним університетом імені Івана Франка з додатком, у якому зазначено, що позивачу присвоєно кваліфікацію спеціаліста: вчителя трудового і професійного навчання,

Згідно з дипломом спеціаліста НОМЕР_2 від 21.06.2000, виданим Кам`янець-Подільським державним педагогічним університетом з додатком, у якому зазначено, що позивачу присвоєно кваліфікацію: вчителя допоміжної школи, логопеда.

Позивач вважаючи протиправними накази відповідачів звернувся із цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що доказів того, що позивач повідомив відповідача 1 про наявність у нього підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не надано.

Враховуючи те, що станом на 05.03.2022 позивач визнаний придатним до проходження військової служби та не надав суду доказів того, що повідомив відповідача 1 про наявність у нього підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, то вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо покликання позивача на те, що у його обліковій картці зазначено спеціальність «вчитель трудового навчання», а тому відповідачу 1 було достеменно відомо, що позивач має право на відстрочку від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, однак, жодних дій по наданні такої відстрочки відповідачем 1 вчинено не було, суд першої інстанції зазначив, що нормами ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаного, зокрема наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають вчене звання та/або науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів професійної (професійно-технічної) освіти, закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах професійної (професійно-технічної) чи загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки.

Разом з тим, доказів того, що позивач надавав до ІНФОРМАЦІЯ_2 довідку з місця праці, або ж будь які інші докази з яких слідує, що позивач працює на посаді вчителя на умовах не менш як на 0,75 ставки, не представлено.

При цьому, суд першої інстанції зауважив, що у графі «Місце роботи (адреса підприємства і посада)» у обліковій картці до військового квитка ОСОБА_1 будь-які відомості відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи зазначені висновки суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову та зазначає таке.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21.10.1993 (далі Закон №3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно з ст. 1 Закону №3543-ХІІ встановлено, що мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Також цією статтею визначено, що особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Частиною 2 ст. 4 Закону №3543-ХІІ встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. Закону №3543-ХІІ передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, далі Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону №2232-ХІІ початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для громадян, призваних на військову службу піл час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Початком проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період є день, визначений статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України» було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Також Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Відповідно до приписів абз. 3 ч. 2 ст. 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають вчене звання та/або науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки.

Сторонами не оспорюється те, що у березні 2022 року позивач у зв`язку з одержанням повістки прибув в ІНФОРМАЦІЯ_3 та після проходження військово-лікарської комісії для визначення ступеня придатності для проходження військової служби визнаний здоровим та придатним до військової служби у воєнний час, що свідчить запис від 05.03.2022 у обліковій картці до військового квитка.

Доказів зворотного до матеріалів справи не долучено.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, станом на 05.03.2022 позивач не надав суду доказів повідомлення відповідача 1 про наявність у нього підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Вказане залишилось неспростовним в ході апеляційного перегляду.

Довідка КЗ ЛОР «Нагуєвицька спеціальна школа» №70 про те, що апелянт працює на посаді вчителя фізики з 09.10.1996 видана лише 07.09.2022, тобто через шість місяців після його призову на військову службу, а тому не могла бути взята до уваги при призові на військову службу під час мобілізації.

Апелянт зазначив, що він повідомляв відповідача 1 про наявність підстав для відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період, однак докази такого повідомлення у матеріалах справи відсутні..

Суд першої інстанції також вірно встановив, що у графі «Місце роботи (адреса підприємства і посада)» у обліковій картці до військового квитка ОСОБА_1 будь які відомості відсутні.

Своєю чергою, апелянт ні в ході розгляду справи судом першої інстанції, ні при апеляційному перегляді рішення від 30.12.2022 не надав доказів, які б свідчили про порушення порядку мобілізації військовозобов`язаного солдата запасу чи безпідставної відмови у наданні йому відстрочки від призову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону №3543-ХІІ.

Особливу увагу суд апеляційної інстанції зауважує, що апелянт з моменту його призову на військову службу до вересня 2022 року жодних дій, які б свідчили про його незгоду з призовом та проходженням військової служби не надав.

Доцільно також зауважити, що отримати відстрочку від призову на підставі ст. 23 Закону №3543-ХІІ можна лише до моменту набуття статусу військовослужбовця. Після зарахування до особового складу військової частини подання заяви з відповідними документами про відстрочку, навіть якщо у особи є для цього підстави, втрачає свою мету.

За таких обставин, наказ №71 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу за призовом під час загальної мобілізації на особливий період» від 07.03.2022, в частині призову на військову службу ОСОБА_1 є правомірним та слід залишити в силі.

У контексті викладеного, суд апеляційної інстанції зауважує, що в абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року №9-рп/2008 у справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, наказ на призов за мобілізацією від 07.03.2022 є індивідуальним правовим актом та вичерпав свою дію фактом призову його на військову службу.

Апелянт оскаржуючи наказ №13 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.03.2022, відповідно до якого призначено солдата ОСОБА_1 кулеметника кулеметного відділення ВЧ НОМЕР_1 . Зокрема, визнано його таким, що з 07.03.2022 справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків, зазначив, що відповідач 1 порушив його права через винесення цього наказу на підставі протиправного наказу №71 від 07.03.2022 в частині призову позивача на військову службу під час мобілізації.

Однак, судом апеляційної інстанції не встановлено протиправності наказу №71 від 07.03.2022 (в частині), а тому відсутні підстави для визнання протиправним похідного наказу №13 від 07.03.2022 командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині).

Інших підстав для визнання протиправним вказаного наказу не зазначено, а судом не встановлено.

Оскільки накази від 07.03.2022 №71 та №13 (в частині) є правомірними, підстав для їх скасування не встановлено, підстави для зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 видати наказ по стройовій частині, яким виключити солдата запасу ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини з дня набрання рішенням суду законної сили також відсутні.

Підсумовуючи викладене у сукупності, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Оцінюючи наведені скаржниками доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Колегія суддів також вважає за доцільне зауважити, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги відповідачів не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 року у справі №380/12619/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 04 квітня 2023 року