Справа № 826/4854/15
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2023-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4854/15 Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів Епель О.В., Кузьменка В.В., секретар Євгейчук Ю.О., за участі представника позивача Жабського В.І., представника відповідача -1 Бублієва Д.О., представника відповідача-2 Стретович М.О, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора та Миколаївської обласної Прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В :

Рух справи.

29.03.2015 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, у якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ виконуючого обов`язки Генерального прокурора України від 11 березня 2015 року №181к;

- поновити його на посаді першого заступника прокурора Миколаївської області;

- стягнути на його користь із Генеральної прокуратури України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 березня 2015 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі (т.1 а.с.3).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірний наказ про його звільнення, прийнятий на підставі Закону України "Про очищення влади», суперечить Конституції України, міжнародним договорам та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Позивач вважає, що сам по собі факт зайняття ним певної посади, розглядається як презумпція вчинення протиправних діянь, що є грубим порушенням принципу винуватості.

26.03.2015 ухвалою суду першої інстанції було відкрито провадження та 21.04.2015 ухвалою суду зупинено провадження в адміністративній справі до вирішення Конституційним Судом України справи за двома конституційними поданнями Верховного Суду України та конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України Про очищення влади від 16.09.2014 №1682-VII (т.1 а.с. 28).

18.05.2020 ухвалою суду першої інстанції поновлено провадження у справі та допущено заміну найменування відповідача з Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора (т.1 а.с.46).

02.06.2020 суд першої інстанції протокольною ухвалою залучив до участі у справі в якості другого відповідача - прокуратуру Миколаївської області.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2020 позов задоволено повністю: скасовано наказ виконуючого обов`язки Генерального прокурора України від 11.03.2015 року №181к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника прокурора Миколаївської області; поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Миколаївської області; стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.03.2015 року до 12.06.2020 року; допущено до негайного виконання рішення суду в частинах поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Миколаївської області та стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць (т.1 а.с.88).

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Офісом Генерального прокурора подано апеляційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2020, в якій зазначено про незгоду з висновками суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права та про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т.1 а.с.109).

Апелянт наполягає, що звільнення позивача відбулось на підставі прямої вказівки норми Закону України "Про очищення влади", оскільки позивач займав посаду першого заступника прокурора Миколаївської області, через що, апелянт вважає, що діяв в межах та у спосіб визначених законодавством.

Крім того, апелянт наголосив, що судом першої інстанції не правильно вирішенні питання щодо поновлення позивача та щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу .

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2020 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково: рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2020 року скасовано в частині задоволених позовних вимог до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині звернення до негайного виконання стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць; прийнято у вказаній частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1928428,78 грн; допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14095,80 грн. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2020 року залишено без змін (т.1 а.с.204).

Крім того, цією постановою було вирішено питання щодо заміни відповідача - прокуратури Миколаївської області на Миколаївську обласну прокуратуру у зв`язку з перейменуванням цієї установи.

Приймаючи це рішення суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про протиправність спірного наказу, проте дійшов висновку про необхідність поновлення позивача на посаді першого заступника у Миколаївській обласній прокуратурі, оскільки саме з цієї установи позивача було незаконно звільнено.

Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд апеляційної інстанції врахував довідку про заробітну плату позивача, надану Прокуратурою Миколаївської області від 01.06.2020, в якій середньоденна заробітна плата позивача вказана як 704.79 грн., коефіцієнти підвищення посадового окладу 1.25 згідно Постанови КМУ № 1013 від 09.12.2015 та 2.31 згідно Постанови КМУ № 657 від 30.08.2017 (т.1 а.с. 71).

Постановою Верховного Суду від 31.03.2021 року касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та прокуратури Миколаївської області задоволено частково: рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2020 року змінено в частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови; постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2020 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Шостого апеляційного адміністративного суду) (т.2 а.с.175).

Приймаючи рішення в частині скасування, суд касаційної інстанції зазначив, що судом апеляційної інстанції не враховано, що відповідно до розрахунково-платіжної відомості за 2015 рік ОСОБА_1 отримав середню заробітну плату за час щорічної відпустки у січні 2015 року в сумі 2623,10 грн. та середню заробітну плату за час перебування у відрядженні у лютому 2015 року в сумі 3108,12 грн., які не входять до розрахунку середньої заробітної плати. Щодо розрахунку днів вимушеного прогулу судом не враховано зміни в чинному законодавстві, прийняті після розрахованих Міністерством соціальної політики України норм тривалості робочого часу, зокрема у 2015 році і у 2017 році, а саме: Закон України «Про внесення змін до статті 73 Кодексу законів про працю України» від 05 березня 2015 року № 238-УІІІ, яким змінено частину 1 статті 73 КЗпП України, внаслідок чого кількість днів вимушеного прогулу за період з 12 березня 2015 по 30 листопада 2015 року становить 180 робочих днів; Закон України «Про внесення змін до статті 73 Кодексу законів про працю України щодо святкових і неробочих днів» від 16 листопада 2017 року № 2211-VІІІ, яким до статті 73 Кодексу законів про працю України внесено такі зміни: абзаци третій і п`ятий частини першої викласти в такій редакції: « 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове»; « 1 травня - День праці»; абзац другий частини другої викласти в такій редакції: « 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове». Отже, кількість днів вимушеного прогулу за період з 06 вересня 2017 року по 12 червня 2020 року становить 693 робочих дні.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2021 року апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково: рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2020 року скасовано в частині задоволених позовних вимог до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині звернення до негайного виконання стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць; прийнято у вказаній частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 березня 2015 року до 12 червня 2020 року в сумі 499556,52 грн, з врахуванням податків і зборів та раніше виплачених сум. У решті рішення залишено без змін (т.2 а.с. 228).

Приймаючи це рішення суд апеляційної інстанції при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу прийняв до уваги довідку про заробітну плату позивача, видану Генеральною прокуратурою України від 06.04.2015, в якій обрахував цю виплату виходячи з середньоденної заробітної плати позивача 380.18 грн. (т.1 а.с. 24).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.12.2022 розглянуто касаційну скаргу позивача та задоволено її, прийнято рішення про скасування постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2021 року та направлено справу №826/4854/15 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду (т.3 а.с.79).

Касаційна інстанції наголосила: розраховуючи позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції, враховуючи висновки Верховного Суду, зроблені у постанові від 31 березня 2021 року, правильно виходив із того, що виплати за час щорічної відпустки і за час перебування у відрядженні, які отримав позивач у січні та лютому 2015 року (останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення з роботи), не входять до розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, який визначається з 12 березня 2015 року (наступний день після звільнення) до 12 червня 2020 року (день ухвалення судом першої інстанції рішення про поновлення позивача на посаді).

Крім того, суд касаційної інстанції звертає увагу, що у справі міститься дві довідки про середню заробітну плату позивача, проте постанова суду апеляційної інстанції від 18.05.2021 не містить мотивів надання оцінки довідці від 01.06.2020 року №18/269вих-20 про середню заробітну плату позивача, що видана прокуратурою Миколаївської області.

Також, у постанові Верховного суду вказано, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта підвищення посадового окладу відповідно до пункту 10 Порядку №100, за правилами якого у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.01.2023 прийнято справу до провадження.

Суд апеляційної інстанції в ході слухання справи та на виконання вказівок суду касаційної інстанції зобов`язав відповідачів надати довідку про середньоденну заробітну плату позивача (середньоденну), в якій при обрахуванні даних прийняти до уваги висновки Верховного Суду.

У судовому засіданні представник відповідача Офісу Генерального прокурора підтримав доводи апеляційної скарги щодо частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та висловив позицію, що при обрахуванні цієї виплати підлягає врахуванню довідка Офісу Генерального прокурора.

Представник Миколаївської обласної Прокуратури також підтримав апеляційну скаргу щодо частини позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проте пояснила, що при обрахуванні цієї виплати підлягає врахуванню довідка Миколаївської обласної Прокуратури.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги щодо доводів апелянта з приводу позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та пояснив, що судом апеляційної інстанції має бути враховані висновки касаційної інстанції.

Сторони надали додаткові пояснення, в яких висловили попередні позиції щодо частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги і перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Обставини справи встановлені судом.

Позивач з 25 лютого 2010 року проходив службу в органах прокуратури, з 21 червня 2013 року обіймав посаду заступника прокурора Миколаївської області, а з 03 липня 2014 року посаду першого заступника прокурора Миколаївської області.

Наказом виконуючого обов`язки Генерального прокурора України від 11 березня 2015 року №181к старшого радника юстиції позивача на підставі статей 15, 16 Закону України «Про прокуратуру», частини третьої статті 1 та частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» звільнено з посади першого заступника прокурора Миколаївської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та увільнено від обов`язків члена колегії прокуратури цієї області.

Підставою для прийняття наказу від 11 березня 2015 року №181к слугувало те, що позивач у період з 21 червня 2013 року до 22 лютого 2014 року обіймав посаду, що визначена пунктом 4 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади», наслідком чого є його звільнення згідно частини третьої статті 1 цього Закону.

Вказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1682-VII), Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563 (далі - Порядок № 563), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Так, статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).

Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законі України «Про очищення влади» визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Так, частиною 1 стаття 1 цього Закону (також - Закон № 1682-VII) визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Закон № 1682-VII був предметом оцінки Європейської комісії "За демократію через право" (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року у м. Венеція (далі - Проміжний висновок № 788/2014), 2) Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20 червня 2015 року у м. Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21 квітня 2015 року) (далі - Остаточний висновок № 788/2014).

Згідно з ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Вимогами ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом І розділу І Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) визначено, що цей Порядок застосовується для обчислення середньої заробітної плати вимушеного прогулу.

Частиною 3 пункту 2 розділу II Порядку визначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюєтеся виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При цьому відповідно до підпункту «б» пункту 4 розділу III Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Висновки суду.

Отже, попередніми судовими рішеннями у цій справі, з урахуванням рішення ЄСПЛ, було встановлено порушення права позивача в частині застосування до нього Закону №1682, який суперечить верховенству права.

Рішенням суду першої інстанції спірний наказ виконуючого обов`язки Генерального прокурора України від 11.03.2015 року №181к було скасовано та поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Миколаївської області.

В цій частині рішення суду першої інстанції набрало законної сили після перегляду його в судах апеляційної та касаційної інстанції.

28.03.2023 суд апеляційної інстанції розглядає справу в межах доводів апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора та в межах лише питання про нарахування середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, як то визначено Верховним судом у постанові від 28.12.2022 (т.3 а.с. 79) та з урахування висновків Верховного суду, зроблені у постанові від 31.03.2021 (т.2 а.с.175).

Судом першої інстанції та судовими рішеннями інших інстанцій в цій справі встановлено, що відповідно до розрахунково-платіжної відомості за 2015 рік ОСОБА_1 у січні отримав заробітну плату у розмірі 11821.41грн, в яку входить середня заробітна плата за час щорічної відпустки в сумі 2623,10 грн. та в лютому - заробітну плату - 10027.09 грн, в яку входить середня заробітна плата за час перебування у відрядженні у сумі 3108,12 грн.

Вказане підтверджено довідками Миколаївської обласної прокуратури, висновками Верховного суду та не заперечується сторонами.

Так, касаційна інстанція у вказаних постановах наголосила про правильність висновків апеляційного суду, що спірний наказ по звільнення позивача є протиправним, що позивач підлягає поновленню у Миколаївській обласній прокуратурі, що підлягає виплаті середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, що при розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу не враховуються виплати за час щорічної відпустки і за час перебування у відрядженні, які отримав позивач у січні та лютому 2015 року, і період який підлягає врахуванню при обрахуванні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є - з 12 березня 2015 року (наступний день після звільнення) до 12 червня 2020 року (день ухвалення судом першої інстанції рішення про поновлення позивача на посаді).

Частиною 5 статті 353 КАС України встановлено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи, тому вищенаведені висновки суд апеляційної інстанції приймає до уваги.

Так, суд касаційної інстанції звернув увагу, що у матеріалах справи міститься дві довідки про середню заробітну плату позивача видані Генеральною прокуратурою України від 06.04.2015 (т.1 а.с.24) та прокуратурою Миколаївської області від 01.06.2020 (т.1 а.с.71), і те, що постанова апеляційної інстанції від 18.05.2021 не містить мотивів надання оцінки довідці від 01.06.2020 року.

На підставі вказаного, враховуючи положення ч.5 ст.353 КАС України, суд апеляційної інстанції, на виконання вказівки касаційної інстанції, витребував у відповідачів довідку про середньоденну заробітну плату позивача (середньоденну), в якій при обрахуванні прийняти до уваги висновки Верховного Суду.

15.03.2023 Миколаївською обласною Прокуратурою надано довідку від 07.03.32023 № 21-53 вих-23 про середньоденну заробітну плату позивача, в якій середньоденна заробітна плата - 704.79 грн. та розрахункові листи за січень та лютий 2015.

15.03.203 Офісом Генерального прокурора також надано довідку від 13.03.2023 № 21-98зп про середньоденну заробітну плату позивача, в якій вказано суму середньоденної заробітної плати 380.18 грн.

Отже, виходячи з висновків касаційної інстанції, що позивача правильно поновлено на посаді у Миколаївській обласній Прокуратурі, з якої його було незаконно звільнено, тому при обрахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає врахуванню довідка Миколаївській обласній Прокуратурі, а не довідка Генеральної прокуратури України від 06.04.2015 чи довідка Офісу Генерального прокурора від 13.03.2023.

Аналізуючи зміст довідки, виданої Миколаївською обласною Прокуратурою, від 07.03.32023 № 21-53 вих-23, колегією суддів встановлено, що ця довідка ідентична довідці Прокуратури Миколаївської області від 01.06.2020 (т.1 а.с.71).

Таким чином, враховуючи висновки касаційної інстанції, що при розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу не враховуються виплати за час щорічної відпустки у сумі 2623,10 грн. та виплата за час перебування у відрядженні у сумі 3108,12 грн., які отримав позивач у січні та лютому 2015 року, то заробітна плата позивача у січні 2015 становить 11821.41 грн. - 2623.10грн.=9198.31грн., заробітна плата у лютому 2015 становить 10027.09грн. - 3108.12грн. = 6918.97грн.

Кількість відпрацьованих днів у січні та лютому 2015 року становить 31 день, що не заперечувалось сторонами.

Таким чином, враховуючи положення Порядку обчислення середньої заробітної плати середньоденна заробітна плата становить 9198.31 грн. + 6918.97грн. = 16117.28грн. : 31 день = 519.91грн.

Період, за який підлягає стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - з 12 березня 2015 року до 12 червня 2020 року - складає 1314 днів, що не є спірним та підтверджений висновками судів апеляційної та касаційної інстанцій в цій справі.

Крім того, Верховним судом наголошено, що при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на посаді відповідно до статті 235 КЗпП України також при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно застосовувати коефіцієнт підвищення посадового окладу відповідно до пункту 10 Порядку №100.

На виконання цієї вказівки касаційної інстанції та враховуючи правові позиції Верховного суду суд апеляційної інстанції приймає до уваги довідку Миколаївської обласної прокуратури, в якій зазначені коефіцієнти підвищення посадового окладу згідно Постанови КМУ від 09.12.2015 № 1013 - 1.25 та від 30.08.2017 № 657 - 2.31.

Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2015 року до 12 червня 2020 року з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу відповідно до Постанови КМУ від 09.12.2015 № 1013 - 1.25 та від 30.08.2017 № 657 - 2.31 становить 1 213 123,50 грн (один мільйон двісті тринадцять тисяч сто двадцять три грн. 50 коп.).

Таким чином, доводи апелянта заслуговують на уваги лише в частині з огляду на вищенаведені висновки суду апеляційної інстанції.

Аналізуючи всі інші доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та перевіривши рішення суду першої інстанції, відповідно до статті 308 КАС України, у межах доводів апеляційної скарги та висновків суду касаційної інстанції, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню в частині скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з прийняттям у вказаній частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2015 року по 12 червня 2020 року у розмірі 1 213 123,50 грн. з Миколаївської обласної прокуратури з врахуванням податків і зборів та раніше виплачених сум.

Отже, на підставі вказаного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги шляхом скасування рішення суду першої інстанції в частині, та прийняття в цій частині нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Повний текст виготовлено 03.04.2023.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2020 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Прийняти у вказаній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Миколаївської обласної прокуратури (54030, м. Миколаїв, вул. Спаська, 28, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 березня 2015 року по 12 червня 2020 року у розмірі 1 213 123,50 грн (один мільйон двісті тринадцять тисяч сто двадцять три грн 50 коп.) з врахуванням податків і зборів та раніше виплачених сум.

І іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Кузьменко