Справа № 380/16972/22
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2023-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Начальника призначення пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві Кірієнко Анни Володимирівни, Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, визнання права та відшкодування моральної шкоди -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Начальника призначення пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві Кірієко Анни Володимирівни, Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, у якому, з урахуванням клопотання (вх. № 64 від 02.01.2022), просить:

- визнати протиправним рішення від 18.10.2022 за № 885 Головного управління ПФУ в місті Києві;

- визнати позивача таким, що має право на отримання пенсії за вислугу років як вчитель;

- виплатити 20000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірних дій Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що обрахований відповідачем стаж роботи позивача становить 35 років 11 місяців 23 дні, з них стаж за вислугу років 25 років 01 місяць 27 днів. Позивач стверджує, що мав необхідний на дату звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, стаж роботи для призначення пенсії відповідно до пункту «е» ч. 1 ст. 55 Закону № 1788. Позивач вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують право позивача на належний соціальний захист, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою від 29.11.2022 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.

Ухвалою від 09.01.2023 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 02.03.2023 залучено до участі як співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 9097 від 08.02.2023), в якому проти позову заперечив. Зазначив, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві розглянуто за принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років та прийнято рішення № 885 від 18.10.2022 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років. Вказав, що необхідний спеціальний стаж для призначення позивачу пенсії за вислугу років становить 26 років і 6 місяців. Разом з тим, загальний страховий стаж позивача враховано повністю та такий складає 35 років 11 місяців 23 дні, спеціальний 25 років 1 місяць 27 днів. Також зазначив, що начальник призначення пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві ОСОБА_2 є посадовою особою Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, та підписала оскаржуване рішення з огляду на її посадові обов`язки. Крім того заперечив проти стягнення моральної шкоди у зв`язку з ненаданням належних і допустимих доказів на підтвердження розміру завданої моральної шкоди та глибини страждань, які були спричинені посадовими особами Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Від Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 6617ел від 03.04.2023) у якому проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень вказав на недостатність спеціального стажу для призначення позивачу пенсії відповідно до пункту «е» ч. 1 ст. 55 Закону № 1788. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази та встановив такі обставини справи.

Зі змісту трудової книжки НОМЕР_1 від 03.09.1991 ОСОБА_1 слідує, що позивач:

- з 15.08.1991 призначений на посаду керівника допризовної підготовки юнаків у Семенівській середній школі Пустомитівського району Львівської області;

- з 22.08.1994 переведений на посаду вчителя фізичного виховання Зимноводівської СШ № 1;

- з 22.08.1994 призначений на посаду вчителя фізичного виховання у Зимноводівську СШ № 1 Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району за контрактом з 22.08.1994 по 22.08.1995;

- з 22.08.1995 продовжено трудовий договір до 22.08.1996;

- з 01.09.1996 переведено на постійну роботу вчителем фізвиховання Зимноводівської СШ № 1;

- 18.07.2019 Зимноводівську ЗОШ № 1 І-ІІІ ступенів перейменовано у Ліцей № 1 Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області;

- 17.12.2020 Ліцей № 1 Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області перейменовано у Ліцей № 1 Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області;

- з 31.08.2022 звільнений з роботи згідно з ч. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві № 85 від 18.10.2022 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ч. 1 ст. 55 Закону № 1788. У вказаному рішенні Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві вказало, що необхідний спеціальний стаж для призначення позивачу пенсії за вислугу років становить 26 років і 6 місяців. Разом з тим, загальний страховий стаж позивача враховано повністю та такий складає 35 років 11 місяців 23 дні, спеціальний 25 років 1 місяць 27 днів.

Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення, відтак звернувся до суду із цим позовом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом № 1788-XII та Законом № 1058-ІV, іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно ст. 51 Закону № 1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положеннями ст. 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Пунктом "е" ст. 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (далі - Закон № 213-VIII), який набув чинності з 01.04.2015, п."е" ст.55 Закону № 1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII (далі Закон № 911-VIII) до ст. 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016 також було внесено зміни, відповідно до якого п."е" вказаної статті має наступний зміст: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Отже, Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п."а" ст.54, ст.55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII, Законом № 911-VIII.

Конституційний Суд України, приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у п."е", "ж" ст.55 Закону № 1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням ст.1, 3, ч.3 ст.22, ст.46 Основного Закону України.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.

Відтак, з 04.06.2019 при вирішенні питання про призначенні позивачу пенсії за вислугою років відповідно до п."е" ст.55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом № 911-VIII, виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.

Відмовляючи позивачу у призначені пенсії за вислугою років, Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві у рішенні № 85 від 18.10.2022 вказало на відсутність станом на 10.10.2017 у позивача необхідного спеціального стажу роботи.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон № 1058-ІV.

03.10.2017 прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII, яким з 11.10.2017 розділ XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV доповнено п.2-1.

Згідно п. 2-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Також, Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до п. 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції: "До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону № 1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії".

Отже, враховуючи положення п. 2-1 та п. 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV пенсія за вислугу років згідно положень п."е" ст. 55 Закону № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11.10.2017.

З оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 85 від 18.10.2022 видно, що спеціальний стаж ОСОБА_1 , який дає йому право на даний вид пенсії, станом на 10.10.2017 становить 25 років 1 місяць 27 днів, тобто перевищує 25 років, а тому на момент звернення із заявою про призначення пенсії 18.10.2022 позивач мав право на пенсію за вислугу років, на підставі п."е" ст.55 Закону № 1788-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VIII, Законом № 911-XIII.

Вказане відповідає позиції Верховного Суду, висловлений у постанові від 27.07.2022 у справі № 440/1286/20.

Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку про невідповідність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 85 від 18.10.2022 про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень в контексті ч. 2 ст. 2 КАС України, а отже таке є протиправним та підлягає скасуванню.

Як передбачено п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006 суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень вказаної Конвенції.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Також суд враховує, що рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до приписів Закону № 1058 позивач (у випадку призначення йому пенсії) перебуватиме на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області. При цьому суд погоджується з доводами Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про те, що начальник відділу призначення пенсії ОСОБА_3 у межах спірних правовідносин діяла як посадова особа вказаного управління, а тому її дії не є предметом самостійного оскарження.

На підставі аналізу вищенаведених норм, суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправним і скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 85 від 18.10.2022 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", Закону України від 24.12.2015 № 911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", з 12.10.2022 (з дати звернення до територіального органу ПФУ із заявою про призначення пенсії).

Щодо стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000 грн, зазначає таке.

Положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Цю частину позовних вимог позивач мотивував загальними нормами законодавства.

Суд зауважує, що позивач не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із оскаржуваним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. Доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди суду не надано.

Сам лише факт порушення прав не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

За сукупністю наведених обставин підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, з метою повного та ефективного захисту прав позивача суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи обсяг задоволених позовних вимог, а також те, що оскільки, рішенням у справі визнано протиправним та скасовано рішення про відмову в призначення пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а зобов`язання щодо відновлення порушеного права позивача покладено на Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, то суд дійшов висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань із вказаних відповідачів по 496,20 грн сплаченого судового збору на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Начальника призначення пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві Кірієнко Анни Володимирівни, Головного управління Пенсійного фонду в м. Києві (04053 м. Київ вул. Бульварно-Кудрявська 16; ), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016 м. Львів вул. Митрополита Андрея 10; код за ) про визнання протиправним і скасування рішення, визнання права та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 85 від 18.10.2022 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", Закону України від 24.12.2015 № 911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", з 12.10.2022.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 496 (чотириста дев`яносто шість) грн 20 коп. сплаченого судового збору.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 496 (чотириста дев`яносто шість) грн 20 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.П. Качур