Справа № 160/15540/22
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кальника В.В.
секретаря судового засідання Шимановської О.Є.
представника позивача Рибалко М.А.
представників відповідача Риженко М.С., Семчук Н.В.,
06 жовтня 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕЙТ СІТІ» звернулося з адміністративного суду з позовом до Дніпровської міської ради, у якому позивач просить суд:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи по суті розпочати з 11 листопада 2022 року, витребувано у відповідача завірену копію оскаржуваного рішення та копії всіх документів, що стали підставою або були прийняті до уваги під час прийняття рішення, що оскаржується, надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву та доказів у справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року було задоволено клопотання позивача про розгляд адміністративної справи в порядку загального позовного провадження, вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, зобов`язано відповідача опублікувати оголошення про оскарження відповідного рішення Дніпровської міської ради та надати доказ такої публікації до суду.
02.01.2023 року протокольною ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було залишено без розгляду клопотання про перехід до загального позовного провадження.
02.01.2023 року протокольною ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження справі.
15.03.2023 року представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов в повному обсязі з підстав, наведених у позові. Також представник позивача в судовому засіданні посилався на те, що ТОВ «ЕСТЕЙТ СІТІ» мало правомірні очікування на реалізацію свого права на отримання земельної ділянки в оренду, в той час як Дніпровська міська рада оскаржуваним рішенням (у відповідній частині) всупереч Генеральному плану м. Дніпра здійснила зміну призначення земельної ділянки.
В судовому засіданні 15.03.2023 року представники відповідача просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, надали пояснення по суті спору.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Листом від 20.08.2021 за вих. №8/9-1731 Департамент по роботі з активами ДМР надав відповідь за результатами розгляду клопотання ТОВ «ЕСТЕЙТ СІТІ», зареєстрованого за вх. 27.07.2021 вх. № 36/2050 стосовно передачі в оренду земельної ділянки.
25.03.2022 року військовою частиною НОМЕР_2 складено Акт про примусове відчуження або вилучення вказаного вище нерухомого майна, яке належало на праві власності позивачу.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», примусове відчуження майна - позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.
Згідно з ч. 5 ст. 6 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», право державної власності на майно виникає з дати підписання акта приймання-передачі.
Отже, починаючи з 25.03.2022 року власником нерухомого майна, яке належало ТОВ «ЕСТЕЙТ СІТІ», а саме: нежитлової одноповерхової споруди виставкового центру літ. А-1, навіси літ. А, А, A, огорожа, № 1,2,3, І - мостіння, загальною площею 2700 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 - є держава.
Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
Вищенаведені обставини встановлені у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022 року у справі №160/3164/22, що набрало законної сили 29.09.2022 року, та які не підлягають доказуванню в рамках розгляду даної справи в силу положень ч. 4 ст. 78 КАС України.
Не погодившись з правомірністю прийняття наведеного рішення у відповідній частині, позивач звернувся до суду .
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статей 28, 31 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР), до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема: підготовка і подання на затвердження ради відповідних місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, іншої містобудівної документації; встановлення на відповідній території режиму використання та забудови земель, на яких передбачена перспективна містобудівна діяльність.
Статтею 12 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування» (далі - Закон № 2780-XII) визначено, що до компетенції сільських, селищних, і міських рад у сфері містобудування на відповідній території належить затвердження відповідно до законодавства місцевих програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій. До компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать: затвердження детальних планів територій за наявності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території: визначення територій для містобудівних потреб.
Законом України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон №3038-VI) встановлено правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Статтею 7 цього Закону визначено, що управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється шляхом: 1) планування територій на державному, регіональному та місцевому рівнях; 2) моніторингу стану розроблення та реалізації містобудівної документації на всіх рівнях; 3) визначення державних інтересів для їх врахування під час розроблення містобудівної документації; 4) проведення ліцензування і професійної атестації; 5) розроблення і затвердження будівельних норм, державних стандартів і правил, запровадження одночасної дії міжнародних кодів та стандартів; 6) контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації.
Планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог
Відповідно до положень ч. 1 ст. 17 вказаного Закону, Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Відповідно до абзацу 4 ч. 2 ст. 17 Закону № 3038-VI, обов`язковою складовою генерального плану населеного пункту є план зонування території цього населеного пункту.
Статтею 18 Закону №3038-VI визначено, що план зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення територій у такому населеному пункті визначаються комплексним планом. План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці. План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації. Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 2) виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; 3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; 5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; 6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями; 7) відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів; 8) відображення обмежень (у тому числі меж) використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України. Параметри використання території та будівель, запропонованих для розташування у межах декількох земельних ділянок або окремої земельної ділянки, зокрема функціональне призначення, граничні поверховість та площа забудови, можливе розміщення на ділянці, є обов`язковими для врахування під час зонування відповідної території. Внесення змін до плану зонування території допускається за умови їх відповідності іншим положенням генерального плану населеного пункту, комплексного плану (за наявності). Такі зміни розробляються, узгоджуються та затверджуються в порядку, визначеному цим Законом для розроблення, узгодження та затвердження комплексного плану, генерального плану населеного пункту. За порушення вимог, встановлених планом зонування території, фізичні та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону.
Аналіз наведених норм свідчить, що план зонування території має узгоджуватися з генеральним планом населеного пункту, деталізувати положення останнього та не суперечити йому.
Разом з тим, суд звертає увагу, що згідно з ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закон № 280/97-ВР, місцева рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
У статті 4 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) визначено терміни «нормативно-правовий акт» та «індивідуальний акт»:
- нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;
- індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
У Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року № 34/5 (у редакції Наказу Міністерства юстиції України від 15 травня 2013 року № 883/5) визначено, що нормативно-правовий акт - офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.
Отже, до нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово.
Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.
Аналогічна правова позиція щодо визначення поняття нормативно-правового акта викладена у рішеннях Конституційного Суду України від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абз. 1 п. 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абз. 4 п. 1 мотивувальної частини), 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування (п. 4 мотивувальної частини).
Затверджуючи своїм рішенням проект внесення змін плану зонування території м. Дніпра місцева рада визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон, тобто здійснює нормативне регулювання відповідних відносин.
Позивач, звертаючись з позовом у даній справі, наголосив, що оскаржуване рішення порушує не лише права та законні інтереси позивача у минулому, на теперішній час, але й створює передумови, що перешкоджають реалізації прав ТОВ «ЕСТЕЙТ СІТІ» у майбутньому.
З огляду на вказані посилання, суд зазначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дано визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес». Зокрема, зазначено, що у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Щодо посилань позивача на факт невиконання відповідачами судових рішень у справах №160/8139/21 та №904/7450/21, суд зауважує, що вказаними рішення встановлено обов`язок Дніпровської міської ради вчинити певні дії, а саме розглянути клопотання позивача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а також щодо затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), водночас, у постанові від 30.05.2018 року у справі №826/5737/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що рішення про надання дозволу вповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.
З аналізу вказаних положень та зважаючи на докази, наявні в матеріалах справи, суд зазначає, що порушення прав та інтересів позивача оспорюваним рішенням у відповідній частині не відбулось, оскільки земельна ділянка не перебувала у користуванні чи власності ТОВ «ЕСТЕЙТ СІТІ».
При цьому, суд виходить з положень, закріплених в п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, де вказано, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено, розподіл судових витрат, понесених позивачем, відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Розподіл судових витрат у справі не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 27.03.2023 року.

Суддя В.В. Кальник