Справа № 500/203/23
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/203/23

03 квітня 2023 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, у якій позивач просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №51 від 27.07.2022, яким позивачу відмовлено у зарахуванні до страхового стажу та при визначенні періоду роботи у зоні посиленого радіологічного контролю, періоди роботи з 12.01.1987 по 28.12.1999, згідно з вкладишем до трудової книжки від 12.01.1987;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та при визначенні періоду роботи у зоні посиленого радіологічного контролю періоди роботи з 12.01.1987 по 28.12.1999, згідно з вкладишем до трудової книжки від 12.01.1987;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дострокову пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 12.02.2021.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 19.07.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії із зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ, подавши необхідні документи.

Однак, за результатами розгляду заяви позивача та доданих до неї документів, за принципом екстериторіальності, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, рішенням від 27.07.2022, відмовлено позивачу у зв`язку з не підтвердженням факту постійного проживання (роботи) в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років, та у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу для призначення пенсії.

Ухвалою суду від 20.01.2023 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (викликом) учасників справи, у якій встановлено строк подання відповідачу відзиву на позовну заяву, в тому числі клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

01.02.2023, на адресу суду надійшов відзив відповідача 2 Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, зі змісту якого слідує, що він повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що позивачу підстав для застосування початкової величини зниження пенсійного віку згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ, немає, - оскільки така початкова величина встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні. Позивач не надав доказів у підтвердження факту проживання або роботи з 01.01.1993 в зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років, з огляду на що, на переконання відповідача 2, підстави для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку у позивача відсутні (арк. справи 28-29).

03.02.2023, на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача 1 Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, зі змісту якого слідує, що відповідач 1 повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, та вказує, що 19.07.2022 позивач звернувся із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ. Відповідач 1 вказує, що ним прийнято рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком, оскільки на підставі наданих до заяви документів, зараховано період проживання в зоні посиленого радіологічного контролю з 21.02.996 по 23.09.2003 (7 років 7 місяців 3 дні).

Водночас, до страхового стажу позивача та, у свою чергу при визначенні періоду роботи в зоні посиленого радіологічного контролю, - не зараховано період роботи з 12.01.1987 по 28.12.1999, оскільки, наданий позивачем вкладиш до трудової книжки, на думку відповідача, є недійсним через відсутність трудової книжки до якої він виданий. Крім того, відповідач 1 вказав, що ним не зараховано до страхового стажу період проходження строкової служби.

Як наслідок, відповідачем зазначено, що страховий стаж позивача склав 8 років 3 місяці 11 днів, що є недостанім для призначення пенсії.

Відповідач 1, при прийнятті спірного рішення, дійшов висновку про недостатність страхового стажу позивача для призначення пенсії за віком та про непідтвердження права позивачем на пільгу щодо пенсійного віку, встановлену 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ (арк. справи 35-36).

Водночас, 01.03.2023 представником позивача подано до суду два клопотання, а саме: про розгляд даної судової справи з повідомленням (викликом) сторін та про виклик в судове засідання свідків (арк. справи 43, 45).

Подані клопотання мотивовано тим, що обставини справи, які стосуються підтвердження факту роботи позивача на підприємствах Заліщицьке МШБ ПМК-5 та АТ "Укрволгатекхсервіс", та які мають ключове, на переконання сторони позивача, значення для даної справи, - можуть бути підтверджені показами свідків.

Ухвалою від 02.03.2023, суд вирішив перейти до розгляду справи №500/203/23 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначив у справі судове засідання на 20.03.2023 та викликав у судове засідання в якості свідків чотирьох осіб, зокрема: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

В судовому засіданні, призначеному на 20.03.2023, судом проведено допит свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .. Зважаючи на те, що інші свідки в судове засідання не прибули, - судовий розгляд справи відкладено на 28.03.2023

22.03.2023, на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про долучення до матеріалів судової справи письмових доказів (арк. справи 85-89).

27.03.2023, на адресу суду представником відповідача 2 подано додаткові пояснення у справі (арк. справи 102-104) та клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача 2 (арк. справи 114).

Відповідачем 1 також подано клопотання про розгляд справи без участі їх уповноваженого представника (арк. справи 107).

В судовому засіданні, призначеному на 28.03.2023, проведено допит свідка ОСОБА_4 та оголошено перерву до 10:30 год 29.03.2023, з метою подання позивачем додаткових доказів.

Однак, представником позивача на адресу суду подано клопотання, у якому він зазначив, що від допиту четвертого свідка ОСОБА_5 , - сторона позивача відмовляється, та просить суд подальший розгляд справи здійснювати на підставі наявних матеріалів судової справи в порядку письмового провадження (арк. справи 128).

Зважаючи на те, що у судове засідання, призначене на 29.03.23, сторони не прибули та подали клопотання про розгляд даної судової справи в порядку письмового провадження, та долучили додаткові докази - суд, ухвалою від 29.03.2023, перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши подані суду письмові докази, покази свідків та пояснення учасників справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк. справи 7).

10.02.2021, позивач звернувся із заявою до відповідача у якій просив призначити йому пенсію за віком (арк. справи 8).

З матеріалів справи слідує, що 19.07.2022 позивач, досягнувши 55-річного віку, звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

За результатами розгляду заяви від 19.07.2022, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області прийнято оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії №51 від 27.07.2022 з підстав відсутності необхідного стажу для призначення пенсії за віком у період з 01.01.2021 по 31.12.2021 (8 років 03 місяці 11 днів при необхідному 23 роки) та у зв`язку з непідтвердженим фактом проживання (роботи) в зоні посиленого радіологічного контролю на 01.01.1993 не менше 4 років.

При цьому відповідачем 1 не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи у зоні посиленого радіологічного контролю з січня 1987 року по грудень 1999 року, згідно з вкладишем до трудової книжки від 12.01.1987, а саме: період роботи позивача на посадах тракториста, машиніста-екскаватора та водія автокрана Заліщицької МШБ ПМК-5 (з 12.01.1987 по 01.03.1996) та на посаді водія на АТ «Укрволгатехсервіс» (з 01.04.1996 по 28.12.1999).

Записи про вказані періоди роботи позивача містяться у Вкладиші до трудової книжки від 12.01.1987, який засвідчено печаткою підприємства, зокрема, Заліщицької МШБ ПМК-5 (арк. справи 10).

Однак, відповідачем 1 не взято до уваги записи про трудову діяльність позивача, які містяться у вказаному вкладиші, оскільки позивачем не надано трудової книжки, до якої такий вкладиш видається (арк. справи 11).

Позивач вважає, що не зарахування спірних періодів до страхового стажу та відмова у призначенні пенсії за віком порушує її право на соціальний захист, а тому звернулася до суду із цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Щодо не зарахування відповідачем до стажу позивача періодів роботи на посадах тракториста, машиніста-екскаватора та водія автокрана Заліщицької МШБ ПМК-5 (з 12.01.1987 по 01.03.1996) та на посаді водія на АТ «Укрволгатехсервіс» (з 01.04.1996 по 28.12.1999), суд зазначає наступне.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 (далі Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV).

Статтею 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до статті 24 Закону №1058-ІV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону України №1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що підставою для прийняття рішення №51 від 27.07.2022 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком в частині страхового стажу стало те, що для підтвердження стажу роботи позивач надав вкладку до трудової книжки від 12.01.1987, який засвідчено печаткою підприємства, зокрема, Заліщицької МШБ ПМК-5 (арк. справи 10).

Відповідач вказує, що даний документ не взятий до уваги, з огляду на відсутність трудової книжки, без якої сама вкладка згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту України №58 від 29.07.1993 вважається недійсною.

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно пункту 2.1 Інструкції №58, трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.

Відповідно до пункту 3.1 Інструкції №58, у тому разі, коли у трудовій книжці заповнені усі сторінки відповідних розділів, вона доповнюється вкладишем. Вкладиш вшивається у трудову книжку, заповнюється і ведеться власником або уповноваженим ним органом за місцем роботи працівника у такому ж порядку, що і трудова книжка. Вкладиш без трудової книжки недійсний.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" № НОМЕР_1 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Пунктом 1.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, що трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.

Згідно з пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року (далі - Порядок № 637) основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Суд, провівши системний аналіз наведених вище положень законодавства, зауважує, що основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу, є трудова книжка.

При цьому, чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про періоди роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.

Відповідальність за оформлення та ведення трудової книжки покладено на роботодавця. Трудова книжка оформлюється при першому прийнятті особи на роботу та при подальшому працевлаштуванні на інше місце роботи обміну не підлягає.

Позивач, звертаючись до територіального органу Пенсійного фонду України, надав відповідачу вкладиш до трудової книжки, що ним не заперечується.

Дослідивши долучену до матеріалів справи копію зазначеного вкладиша, суд встановив, що наявний перший запис, а саме:

12.01.1987 позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу трактористом Заліщицької МШБ ПМК-5, відповідно до наказу №1 від 12.01.1987;

01.02.1989, наказом №72 від 01.02.1989 Заліщицької МШБ ПМК-5, позивача переведено на роботу машиністом екскаватора;

14.08.1992, наказом №38 від 14.08.1992, позивача звільнено з Заліщицької МШБ ПМК-5 з посади машиніста екскаватора за власним бажанням;

Того ж дня - 14.08.1992, позивача, наказом №39§2 від 14.08.1992 Заліщицької МШБ ПМК-5, прийнято на роботу водієм автокрана;

01.03.1996, наказом №15 від 01.03.1996 Заліщицької МШБ ПМК-5, позивача звільнено з роботи по переводу на підставі пункту 5 статті 36 КЗпПУ.

01.04.1996, наказом №12-К від 01.04.1996 АТ «Укрволгатехсервіс» прийнято на роботу водієм 3-го класу;

28.12.1999, наказом №28-К від 28.12.1999 АТ «Укрволгатехсервіс» звільнено з роботи за власним бажанням.

Вказаний документ містить записи про трудову діяльність позивача, які скріплено печатками роботодавців, у хронологічному порядку з посиланням на первинні документи та підписами відповідних осіб підприємств (арк. справи 10).

Крім того, на першій сторінці вкладишу до трудової книжки позивача міститься відповідний підпис з печаткою підприємства.

Так, допитані в судовому засіданні 20.03.2023 свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили, що позивач працював разом із ними на Заліщицькій МШБ ПМК-5 на посаді водія в підтвердження чого надали копії власних трудових книжок ( НОМЕР_2 , арк. справи 69; НОМЕР_3 арк. справи 70) в яких містяться відповідні записи про трудову діяльність у Заліщицькій МШБ ПМК-5, а також вказали про те, що вони в період роботи проживали у службовому житлі (гуртожитку) на території підприємства у місті Заліщики.

Також, допитаний в судовому засіданні 28.03.2023 свідок ОСОБА_4 підтвердив трудову діяльність позивача на АТ «Укрволгатехсервіс» в період з 01.04.1996 по 28.12.1999 та повідомив, що саме ним вносились відповідні записи про прийняття та звільнення з роботи позивача у долучений ним вкладиш до трудової книжки, а саме: періоди роботи на АТ «Укрволгатехсервіс» з 01.04.1996 по 28.12.1999 на посаді водія, оскільки саме даний свідок був директором вказаного товариства у період, коли працював позивач, в підтвердження чого надав копію трудової книжки НОМЕР_4 (арк. справи 129).

Суд виходить з того, що хоча вимога про надання саме трудової книжки і закріплена у чинному законодавстві, однак, аналізуючи надані до матеріалів справи документи: вкладиш до трудової книжки, архівні довідки про заробітну плату, додатки до довідки про заробітну плату, справки, (арк. справи 15-17) та свідчення свідків, - пенсійний орган, перш за все, мав би проаналізувати їх зміст, а не лише суто з форму.

У даному випадку, органи Пенсійного фонду, переслідуючи в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, при виконанні своїх повноважень повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно, як це передбачено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, з тим, щоб не створювати штучних і явно необґрунтованих перешкод для реалізації громадянами їх прав.

Суд звертає увагу, що відомості про трудову діяльність позивача, у вкладиші до трудової книжки заповнені відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року та Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників".

Зважаючи на те, що відповідальність за оформлення та ведення трудової книжки покладено на роботодавця, а у позивача відсутній обов`язок нести відповідальність за правильність оформлення трудової книжки та внесення записів до неї, суд дійшов висновку, що наданий позивачу вкладиш до трудової книжки серії від 12.01.1987 слід було розглянути пенсійним органом в підтвердження чи спростування обставин для зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що відмова позивачу в призначені пенсії за віком є протиправною, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області є передчасним, а періоди роботи позивача на посадах тракториста, машиніста-екскаватора та водія автокрана Заліщицької МШБ ПМК-5 (з 12.01.1987 по 01.03.1996) та на посаді водія на АТ «Укрволгатехсервіс» (з 01.04.1996 по 28.12.1999), - такими що підлягають до зарахування до страхового стажу позивача.

При цьому, щодо права позивача на дострокове призначення пенсії згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено період роботи позивача з 12.01.1987 по 01.03.1996 на посадах тракториста, машиніста-екскаватора та водія автокрана Заліщицької МШБ ПМК-5.

Так, представником позивача до матеріалів судової справи долучено Довідку №616 від 22.03.2023, видану виконавчим комітетом Заліщицької міської ради Чортківського району Тернопільської області, зі змісту якої слідує, що Заліщицьке МШБ ПМК-5 знаходилося на території міста Заліщики. Згідно постанови КМУ №106 від 23.07.1991 місто Заліщики включено до переліку населених пунктів, віднесених до 4 зони посиленого радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» (арк. справи 86). Також надано Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Заліщицького МШБ ПМК-5, де вказано місцезнаходження підприємства, а саме: Тернопільська область, Заліщицький район, місто Заліщики (арк. справи 86 зворот -89).

Статтею 55 Закону № 796-ХІІ визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Приписами пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - зменшення віку передбачено на 2 роки* та додатково 1 за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

*Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналіз наведених положень Закону свідчить, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01 січня 1993 року.

Надаючи оцінку наведеним обставинам справи, суд зазначає, що позивач має право на зменшення пенсійного віку за додатковим критерієм - 1 рік за 3 роки проживання, але не більше 5 років, як потерпіла від Чорнобильської катастрофи особа, яка постійно проживала (працювала) у зоні посиленого радіологічного контролю, позаяк він станом на 1 січня 1993 року постійно працював у цій зоні більше 4 років, а саме: з 12.01.1987 по 01.03.1996.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку за додатковою умовою 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років, тобто ОСОБА_1 має право на пенсію зі зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

З приводу позовних вимог зобов`язального характеру (про призначення пенсії позивачу), то оцінивши наявні у справі докази суд дійшов переконання, що приймаючи рішення №51 від 27.07.2022 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком, відповідач не надав належної правової оцінки інформації про трудову діяльність позивача, а саме відомостям із вкладишу до трудової книжки, додатковим доказав (архівним довідкам про заробітну плату тощо) про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, що містяться у матеріалах справи, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок про неможливість зарахування позивачу до страхового стажу періодів його роботи, що зазначені у вкладиші до трудової книжки від 12.01.1987, та, як наслідок, не врахував докази, в підтвердження того, що позивач має право на пенсію зі зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо зарахування страхового стажу/призначення та перерахунку пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, з огляду на втручання в дискреційні повноваження ГУ ПФУ в Тернопільській області та виходять за межі завдань адміністративного судочинства.

Однак, зважаючи на те, що в ході розгляду справи суд дійшов висновку щодо протиправності в частині оскаржуваного рішення, суд з метою повного та належного захисту прав позивача, вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19 липня 2022 року про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у даному судовому рішенні.

За наведених обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

У свою чергу частиною восьмою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у повному обсязі.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №51 від 27.07.2022 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19 липня 2022 року про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у даному судовому рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три гривні) гривень 60 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач: - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 );

відповідачі: - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, ).

- Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (місцезнаходження: вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020, ).

Головуючий суддя Мірінович У.А.