Справа № 540/1821/21
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2023-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 540/1821/21
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

Дата і місце ухвалення 04.10.2021р., м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року по справі № 540/1821/21 за позовом ОСОБА_1 до тимчасово виконуючої обов`язки голови Державної судової адміністрації Гізатуліної Людмили Василівни, Уповноваженого із захисту державної мови ОСОБА_2 , Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

26.04.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до тимчасово виконуючої обов`язки голови Державної судової адміністрації Гізатуліної Людмили Василівни, Уповноваженого із захисту державної мови ОСОБА_2 , Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови, в якому просив:

- визнати протиправними дії Уповноваженого із захисту державної мови ОСОБА_2 щодо направлення т.в.о. голови Державної судової адміністрації України Людмилі Гізатуліній листа від 18.01.2021 № 62/5-01/21-1;

- зобов`язати Уповноваженого із захисту державної мови ОСОБА_2 відкликати листа від 18.01.2021 № 62/5-01/21-1;

- визнати протиправними дії т.в.о. голови Державної судової адміністрації України Гізатуліної Людмили Василівни щодо направлення апеляційним загальним, адміністративним, господарським судам, місцевим адміністративним, господарським судам листа від 01.02.2021 року №10-1905/21 "Про лист Уповноваженого із захисту державної мови від 18.01.2021 року №62/5-01/21-1";

- зобов`язати т.в.о. голови Державної судової адміністрації України Гізатуліну Людмилу Василівну відкликати лист від 01.02.2021 року №10-1905/21 "Про лист Уповноваженого із захисту державної мови від 18.01.2021 року № 62/5-01/21-1" адресований апеляційним загальним, адміністративним, господарським судам, місцевим адміністративним, господарським судам.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

В поданій апеляційній скарзі апелянт вказував на недослідження судом першої інстанції при розгляді справи доказів у справі. Апелянт вказував на те, що для правильного вирішення справи необхідним є встановлення фактичних обставин у справі, які мають значення для вирішення справи на підставі поданих сторонами доказів.

Також апелянт посилався на те, що у порушення норм процесуального права судом першої інстанції розглянуто справу в порядку спрощеного провадження, оскільки вважає, що дана адміністративна справа має важливе значення для сторін у справі.

На думку апелянта, дана справа має велике значення для встановлення компетенції між позивачем та відповідачами з огляду на привласнення останніми невластивих їм повноважень, а також для усунення колізії правових норм, що містяться у ст. 14, п. 2 ч. 1 ст. 53 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» та у ст. 15 КАС України.

В апеляційній скарзі позивач вказував на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, норм Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», замість Конституції України, Закону України «По судоустрій і статус суддів».

Враховуючи викладене апелянт просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 року та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

27.01.2022 року представником Уповноваженого із захисту державної мови було подано клопотання про залишення поданої апеляційної скарги без руху, в обґрунтування якого заявник посилався на те, що апелянт при зверненні до суду апеляційної інстанції у порушення положень ст. 296 КАС України не додав докази сплати судового збору, а посилання на звільнення його від сплати судового збору через статус учасника бойових дій не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на те, що предмет даної справи не пов`язаний з питанням соціального захисту позивача. Також апелянт вказував на наявність інших недоліків скарги, які, на його думку, є підставою для залишення поданої апеляційної скарги без руху.

03.02.2022 року Секретаріатом Уповноваженого із захисту державної мови було подано відзив на апеляційну скаргу, подану ОСОБА_1 , в якій викладено доводи проти задоволення вказаної апеляційної скарги.

Також 06.01.2023 року представником Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови було подано до суду апеляційної інстанції клопотання про залишення апеляційної скарги без руху.

Справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В поданій апеляційній скарзі апелянт просив проводити розгляд справи в режимі відеоконференції з Херсонським окружним адміністративним судом та забезпечити трансляцію судових засідань технічними засобами П`ятого апеляційного адміністративного суду у мережі Інтернет на You Tube каналі «Судова влада України».

Відповідно до ч. 6 ст. 10 КАС України, трансляція судового засідання здійснюється з дозволу суду. Якщо всі учасники справи беруть участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, здійснюється транслювання перебігу судового засідання в мережі Інтернет в обов`язковому порядку.

Згідно положень ст. 195 КАС України, суд може постановити ухвалу про участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, визначеному судом.

01.02.2022 року позивачем було отримано засобами поштового зв`язку копію ухвали про відкриття апеляційного провадження за поданою ним апеляційною скаргою.

В подальшому Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався згідно Указів Президента України від 14.03.2022 року № 133/2022, від 18.04.2022 року № 259/2022, від 17.05.2022 року № 341/2022, від 12.08.2022 року № 573/2022, від 07.11.2022 року № 757/2022, від 06.02.2023 року № 58/2023. Станом на даний час в Україні дію режиму воєнного стану не припинено.

Слід зазначити, що відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість Херсонським окружним адміністративним судом здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний Суд розпорядженням від 18.03.2022 року № 11/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ з Херсонського окружного адміністративного суду на Одеський окружний адміністративний суд.

При цьому загальновідомим є факт, що місто Херсон з початку березня 2022 року перебувало під окупацією Російської Федерації, що унеможливлювало розгляд справи в режимі відеоконференції з Херсонським окружним адміністративним судом за участю сторін по справі.

Станом на момент розгляду даної справи Херсонський окружний адміністративний суд свою роботу не відновив.

Крім того, у зв`язку із повномасштабним вторгненням РФ до України та окупацією Херсонської області, припинили свою роботи установи поштового зв`язку в Херсонській області, що унеможливлювало виклик позивача у справі в судове засідання. Після відновлення роботи установ поштового зв`язку судом вживались заходи щодо належного повідомлення позивача у справі про дату, час та місце розгляду справи, однак докази вручення позивачу поштового відправлення до суду не повертались.

З огляду на викладене П`ятим апеляційним адміністративним судом було розміщено повідомлення про призначення розгляду справи № 540/1821/21 на 01.03.2023 року о 12:00 год. в приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду.

01.03.2023 року представником Уповноваженого із захисту державної мови та Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови були подані до суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Згідно ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на неприбуття жодного із учасників справи у судове засідання суду апеляційної інстанції, а також враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження, колегія суддів вирішила здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Що стосується поданих відповідачами Секретаріатом Уповноваженого із захисту державної мови та Уповноваженим із захисту державної мови клопотань про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без руху, колегія суддів зазначає наступне:

Процесуальні повноваження суду апеляційної інстанції під час вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження регламентовані параграфом 2 Глави 1 Розділу III КАС України.

Частиною 2 статті 298 КАС України передбачено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Наслідком не виконання вказаних вимог процесуального закону є повернення апеляційної скарги апелянту на підставі ст. 298 КАС України.

Вказані процесуальні норми регламентують порядок дій суду апеляційної інстанції у випадку надходження апеляційної скарги та вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо прийнятності вказаної апеляційної скарги та наявності підстав для відкриття апеляційного провадження.

За обставин даної справи, питання щодо відкриття провадження за поданою ОСОБА_1 апеляційною скаргою вже було вирішено судом апеляційної інстанції в ухвалі від 18.11.2021 року, яка набрала законної сили.

В свою чергу Кодексом адміністративного судочинства України не надано апеляційному суду повноважень після відкриття апеляційного провадження залишати апеляційну скаргу без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. 296 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо прийнятності поданої апеляційної скарги та постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження за поданою ОСОБА_1 апеляційною скаргою, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення поданих відповідачами у справі клопотань про залишення апеляційної скарги без руху.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав:

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 працює на посаді судді Херсонського окружного адміністративного суду.

В позовній заяві позивач вказував на те, що 04.02.2021р. до Херсонського окружного адміністративного суду в електронній формі надійшов лист ДСА України про надіслання листа Уповноваженого із захисту державної мови від 18.01.2021 року № 62/5-01/21-1. У той же день лист надійшов і на його електронну адресу судді Херсонського окружного адмінітсративного суду.

Відповідно до змісту зазначеного вище листа, ДСА України надіслала такий лист усім "апеляційним загальним, адміністративним, господарським судам; місцевім адміністративним, господарським судам", всім територіальним управлінням ДСА та деяким державним підприємствам. До листа додані "Рекомендації Уповноваженого із захисту державної мови щодо норм Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної".

На думку позивача, такі дії ДСА України та Уповноваженого із захисту державної мови є протиправними, оскільки жодним нормативним актом ні ДСА України, ні Уповноважений із захисту державної мови не наділений повноваженнями тлумачити закон. Крім того, на думку позивача, ні ДСА України, ні Уповноважений із захисту державної мови не наділений повноваженнями надавати рекомендації суддям України і позивачу зокрема.

Також у листі Уповноваженого із захисту державної мови від 18.01.2021 року № 62/5-01/21-1 зазначено "в рамках заходів з моніторингу виконання законодавства про державну мову Секретаріатом Уповноваженого із захисту державної мови у 2021 році здійснюватиметься огляд контенту офіційних інтернет-ресурсів органів судової влади, а також текстів судових рішень, які внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень у частині складання тексту таких рішень державною мовою."

Позивач вважає, що дії Уповноваженого із захисту державної мови щодо перевірки текстів судових рішень є протиправними, тому що останній не наділений повноваженнями переглядати чи перевіряти судові рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на відсутність порушення будь-яких конкретних прав та інтересів позивача оскаржуваними діями відповідачів. Крім того суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідачів не суперечили вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції дійшла наступних висновків:

Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Наведеним положенням Основного Закону України кореспондує частина перша статті 5 КАС України, якою передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства, у розумінні частин першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас, за змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". У цьому ж Рішенні зазначено, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Правова позиція щодо тлумачення поняття «законний інтерес» викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі №522/3665/17.

У цій постанові Суд звернув увагу на те, що заінтересованість позивача повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Проаналізувавши правові норми, Верховний Суд у згаданій постанові визначив, що законний інтерес має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово "її"); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Слід зазначити, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цими рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

При цьому порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до висновку, що сформульований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом. Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а, від 12 травня 2021 року у справі № 640/11938/20, від 19 травня 2021 року у справі № 826/13229/16, від 23 грудня 2021 року у справі № № 370/2759/18, від 14 лютого 2022 року у справі № № 210/3729/17(2-а/210/204/17), від 28 липня 2022 року у справі № 640/31850/20, від 29 листопада 2022 року у справі № 420/2429/20.

Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду та обов`язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Вказаний висновок відповідає практиці ЕСПЛ, що викладена у Рішенні від 30 жовтня 2014 року по справі «Швидка проти України», (Заява № 17888/12), у п. 54 якого Суд вказав, що Конвенція покликана гарантувати не якісь теоретичні або ілюзорні права, а права, які є ефективними на практиці.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивач у поданому позові жодним чином не обґрунтував, в чому саме полягає порушення його законних прав та інтересів, не зазначив, в чому саме полягає негативний вплив оскаржуваних дій відповідачів на його конкретні, реальні, індивідуально виражені права, свободи чи інтереси. Позивачем не вказано, з якими конкретними матеріальними або нематеріальним благами пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу.

У відповіді на відзив Уповноваженого із захисту державної мови позив вказував на те, що відповідач, направивши йому, як судді, лист та рекомендації, вийшов за межі своєї компетенції та втрутився у судову діяльність, а не порушив права окремого громадянина.

Колегія суддів бере до уваги, що ані лист Уповноваженого із захисту державної мови від 18.01.2021 року № 62/5-01/21-1, ані лист т.в.о. голови ДСА України від 01.02.2021 року № 10/1905/21, не є нормативно-правовими актами (не містять нових правових норм, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян), або актом індивідуальної дії, оскільки не направлені на управління поведінкою будь-яких осіб у публічних відносинах, а відтак, ні самі по собі листи, які не є рішеннями суб`єкта владних повноважень, ні дії щодо їх складення та направлення, в тмоу числі, позивачу, не породжують для позивача ні прав ні обов`язків, не створюють для нього жодних юридичних наслідків.

Таким чином оскаржувані дії відповідачів, які полягають у: направленні Уповноваженим із захисту державної мови т.в.о. голови Державної судової адміністрації України листа від 18.01.2021 року № 62/5-01/21-1, а також направленні т.в.о. голови ДСА листа від 01.02.2021 року № 10-1905/21 «Про лист Уповноваженого із захисту державної мови від 18.01.2021 року № 62/5-01/21-1» апеляційним загальним, адміністративним, господарським судам, місцевим адміністративним, господарським судам, самі по собі не є юридично значимим для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на його суб`єктивні права та інтереси.

Наведене свідчить, що незгода позивача із оскаржуваними діями відповідачів не набула характеру юридичного спору, який міг би бути вирішений у порядку адміністративного судочинства.

Як вже зазначалось вище, встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Щодо посилань апелянта в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які, на думку позивача, є підставою для скасування судового рішення у даній справі, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, частиною 3 цієї статті визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо, зокрема, суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

В поданій апеляційній скарзі апелянт вказував на те, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 12 КАС України розглянув справу у спрощеному позовному провадженні, тоді як кількість учасників справи, обсяг та характер доказів у справі, значення справи для сторін є обставинами, що викликали необхідність розгляду справи у загальному провадженні.

Згідно ст. 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Частиною 4 статті 12 КАС України передбачено випадки, коли розгляд справи здійснюється виключно за правилами загального позовного провадження.

В свою чергу дана справа не належить до категорії справ, розгляд яких, відповідно до цієї норми, здійснюється виключно за правилами загального позовного провадження.

Згідно ч. 5 ст. 12 КАС України, умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Положеннями ст. 257 КАС України визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. При цьому, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно ч. 3 ст. 257 КАС України, при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Аналізуючи наведені положення процесуального закону, колегія суддів доходить висновку, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України).

З огляду на приписи вказаних норм КАС України і з урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, суд першої інстанції скористався своїм дискреційним повноваженням на віднесення справи до категорії справ незначної складності, оскільки позовні вимоги не належать до вичерпного переліку справ, які повинні розглядатися винятково за правилами загального позовного провадження.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи щодо протиправного віднесення судом першої інстанції даної справи до категорії незначних справ є необґрунтованими та не свідчать про помилковість рішення суду першої інстанції про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Доводи апелянта про неналежне дослідження судом першої інстанції доказів у справі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Крім того суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності, котрі оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності спірних рішень, дій чи бездіяльності.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не встановила порушень норм процесуального права при ухваленні судом першої інстанції судового рішення, які б могли стати підставою для скасування рішення у справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Зважаючи на залишення без змін рішення суду першої інстанції, судові витрати відповідно до ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 286, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні клопотань представника Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови та Уповноваженого із захисту державної мови про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без руху.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню в касаційному порядку, відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України, не підлягає.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук