Справа № 520/3970/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

03.04.2023 р. справа №520/3970/23
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., за участі: секретаря Стрєлка О.В., позивача - ОСОБА_1 , подав заяву про слухання у відсутність, представника відповідача - Новікова В.А., представника третьої особи, КМУ - Богуцької В.В., представника третьої особи, Міністерства оборони України - Ібрагімова Ф.Б., Ляшенка О.О., представника третьої особи - Генерального штабу ЗСУ - не прибув, розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу за позовом
ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до треті особи -ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації, Центр), Кабінет Міністрів України, Міністерство оборони України, Генеральний штаб Збройних сил України,
провизнання протиправними діц суб"єкта владних повноважень, спонукання до видачі довідки про грошове забезпечення станом на 01.01.2023р. для перерахунку пенсії з 01.02.2023р., -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови ОСОБА_1 у підготовці та наданні ло Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області оновленої довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за нормами, чинними станом на 01.01.2023, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІ1 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожитковою мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про державний бюджет України на 2023 рік, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 та з обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплат, підвищення) та премії, для здійснення обчислення та перерахунку з 01.02.2023 основного розміру пенсії; 2) зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 підготувати і надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області оновлену довідку про розмір грошовою забезпечення ОСОБА_1 станом на 01.01.2023 року, відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб №2262-ХІІ від 09.04.1992 року, статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців" чинними станом на 01.01.2023, відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, із зазначенням відомостей про розміри посадового окладу, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням вимог пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 (у редакції до внесення.
Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що відповідач протиправно відмовив у видачі оновленої довідки про складові грошового забезпечення для перерахунку пенсії.
Відповідач із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову зазначав про відсутність підстав для видання довідки про грошове забезпечення військовослужбовця станом на 01.01.2023р. у зв`язку із постійним та незмінним використанням під час обчислення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2018р.
Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Кабінет Міністрів України в особі уповноваженого представника у судовому засіданні зазначила, що п.4 постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 на офіційному сайті Верховної Ради України викладений у редакції п.6 постанови КМУ від 21.02.2018р. №103, але у розміщеному на офіційному сайті Верховної Ради України тексті п.6 постанови КМУ від 21.02.2018р. №103 міститься згадка про постанову Шостого апеляційного адміністративного суду №826/6453/18 від 29.01.2020 та постанову Верховного Суду № 826/6453/18 від 20.10.2022. Стверджувала про відсутність порушень закону в управлінському волевиявленні суб`єкта владних повноважень з приводу обчислення станом на 01.01.2023р. розміру окладу за посадою та окладу за званням (і решти складових грошового забезпечення) із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи у розмірі - 1.762,00грн.
Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство оборони України проти позову заперечила, наголошуючи на тому, що станом на 01.01.2023р. для обчислення відносно діючого військовослужбовця Збройних Сил України розміру окладу за посадою та окладу за званням (і решти складових грошового забезпечення) із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи у розмірі - 1.762,00грн.
Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Генеральний штаб Збройних Сил України про дату, час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, однак обов`язку із подання власної письмової правової позиції по суті спору не виконала.
Суд, доводи усіх наявних у справі процесуальних документів, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник отримує від ГУ ПФУ у Харківські області пенсію у порядку Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Оскільки заявник є пенсіонером по лінії Міністерства оборони України, то довідку про розмір та структуру грошового забезпечення діючого військовослужбовця за тією ж самою посадою у штаті, котру обіймав заявник до звільнення зі служби у відставку чи прирівняною посадою у цілях перерахунку (обчислення нового розміру) раніше вже призначеної пенсії видає ІНФОРМАЦІЯ_1 .
06.01.2023р. заявник подав до Центру звернення з приводу підготовки та направлення до ГУ ПФУ в Харківській області довідок про розмір власного грошового забезпечення станом на 01.01.2020р., на 01.01.2021р., на 01.01.2022р., на 01.01.2023р.
За цим зверненням суб"єктом владних повноважень було вчинено відмову, оформлену листом від 07.02.2023р. №ФХ-93996/746.
На виконання вимог ч.4 ст.9 КАС України з метою з"ясування об`єктивної істини у спорі безвідносно до правових позицій сторін та процесуальної поведінки учасників справи судом від суб`єктів владних повноважень системи управління Міністерства оборони України були витребувані докази стосовно розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, який використовується при обчисленні станом на 01.01.2023р. грошового забезпечення діючого військовослужбовця Збройних Сил України в частині окладу за посадою та окладу за званням.
Згідно із довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 27.03.2023р. №846/10/1 станом на 01.01.2023р. для обчислення грошового забезпечення діючого військовослужбовця Збройних Сил України в частині окладу за посадою та окладу за званням використовується прожитковий мінімум для працездатної особи у розмірі - 1.762,00грн.
Згідно із довідкою уповноваженого представника Міністерства оборони України від 30.03.2023р. №326 станом на 01.01.2023р. для обчислення грошового забезпечення діючого військовослужбовця Збройних Сил України в частині окладу за посадою та окладу за званням використовується прожитковий мінімум для працездатної особи у розмірі - 1.762,00грн.
Стверджуючи, що у спірних правовідносинах Центром як суб`єктом владних повноважень вчинена протиправна бездіяльність у складанні довідки про грошове забезпечення військовослужбовця станом на 01.01.2023р., заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".
У силу дії бланкетної норми ст.4 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських та членів їхніх сімей встановлюються Законом України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі за текстом - Закон України №2662-ХІІ).
Отже, приписи Закону України №2662-ХІІ є спеціальною нормою права стосовно відносин за участю заявника та запроваджують дві окремі, самостійні і незалежні одна від одної процедури, за якими відбувається обчислення розміру пенсії громадянина, а саме: 1) за ст.43 Закону України №2662-ХІІ - у випадку призначення пенсії вперше та 2) за ст.63 Закону України №2662-ХІІ - у випадку збільшення розміру вже призначеної пенсії за подією збільшення розміру оплати праці працівника на аналогічній (прирівняній) посаді.
При цьому, у процедурі за ст.43 Закону України №2662-ХІІ базовою розрахунковою величиною для обчислення пенсії є виплати (як винагорода за працю), одержані особисто особою-пенсіонером під час проходження служби (тобто складові елементи структури власного грошового забезпечення).
Натомість, у процедурі за ст.63 Закону України №2662-ХІІ базовою розрахунковою величиною для обчислення нового розміру раніше вже призначеної пенсії є реально отримані (а не уявно можливі до нарахування) виплати (як винагорода за працю) третьої сторонньої особи - діючого публічного службовця за рівнозначною посадою (або тією ж самою, або прирівняною).
Положення ч.18 ст.43 Закону України №2662-ХІІ цього правила не змінюють, адже присвячені регламентуванню випадку, коли з події призначення пенсії вперше та обчислення розміру вперше призначеної пенсії і до події виплати вперше призначеної пенсії настала подія збільшення поточної винагороди за службу відносно іншого діючого публічного службовця, на що однозначно показує застосування законодавцем ознаки - "невідкладно", котра взагалі не використовується у процедурі за ст.63 Закону України №2662-ХІІ.
До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019р. по зразковій справі №240/5401/18 процедури призначення пенсії (ст.43 Закону України №2262-XII) та перерахунку пенсії (ст.63 Закону України №2262-XII) є різними як за змістом, так і за механізмом проведення.
Відтак, суд не знаходить підстав для поєднання цих процедур за будь-якими компонентами (за винятком визначення загальної структури грошового забезпечення), адже протилежне з невідворотною неминучістю призводить до появи віртуального показника грошового забезпечення - неіснуючої поточної винагороди за службу діючого публічного службовця, який фізично у дійсності не одержується жодним із діючих публічних службовців (військовослужбовцем) і арифметично складається із платежів з винагороди за службу, отриманих у минулому самим заявником - військовослужбовцем у відставці (тобто власної винагороди за службу) та поточних платежів з винагороди за службу, котрі наразі отримуються діючим військовослужбовцем (тобто винагороди за службу третьої сторонньої особи).
Також суд зважає, що перерахунок (обчислення нового розміру) пенсії із суми грошового забезпечення, котра фактично не отримується діючим публічним службовцем (тобто за відсутності події реального підвищення поточної винагороди за службу), явно та очевидно суперечить запровадженому ст.8 Конституції України принципу верховенства права і призводить до отримання громадянином пенсії у більшому розмірі ніж поточна винагорода діючого публічного службовця.
Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що згідно з ч.4 ст.63 Закону України №2662-ХІІ питання визначення механізму перерахунку пенсій (умов, порядку та розмірів) було передано законодавцем у відання Уряду України і реалізовано останнім у положеннях Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (затверджено постановою КМУ від 13.02.2008р. №45, далі за текстом - Порядок №45).
Згідно з п.1 Порядку №45 перерахунок пенсій проводиться у разі прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про зміну розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення для відповідних категорій військовослужбовців або у зв`язку із введенням для них нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, установлених законодавством.
Отже, приводом для проведення перерахунку розміру раніше призначеної пенсії є фактична зміна розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій службовців, проведена на підставі рішення загального характеру, виданого суб`єктом владних повноважень, наділеним правом установлювати чи змінювати види грошового забезпечення військовослужбовців.
Таке тлумачення змісту правової підстави для обчислення нового розміру раніше вже призначеної у порядку Закону України №2262-ХІІ пенсії цілком корелюється із правовим висновком п.31 постанови Верховного Суду від 28.11.2022р. по справі №820/3451/18.
Суд також звертає увагу на ту обставину, що заявник наполягає на видачі довідки про власне грошове забезпечення станом на 01.01.2023р. із використання показника прожиткового мінімуму для працездатної особи у розмірі - "2.684,00грн." і обчисленні складових елементів грошового забезпечення діючого військовослужбовця Збройних Сил України із використанням їх відсоткових значень станом на 01.01.2023р.
З цього приводу суду зазначає, що суспільні відносини з приводу одержання військовослужбовцем Збройних Сил України винагороди за працю (службу) додатково до ст.43 Конституції України деталізовані приписами ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ), а також нормами постанови КМУ від 07.11.2007р. №1294 (з 01.01.2008р.) та постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (з 01.03.2018р.).
Так, згідно з ч.2 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Оскільки станом на 01.01.2023р. заявник не мав правового статусу діючого військовослужбовця Збройних Сил України, то відсутні правові підстави для складання офіційного письмового документам саме про власне грошове забезпечення заявника.
Натомість, за правилами п.5 Порядку №45 довідка про грошове забезпечення підлягає складанню за аналогічною, прирівняною чи тією ж самою посадою, звідки заявник був звільнений з військової служби з урахуванням складових елементів та показників відсоткових значень реально отриманого грошового забезпечення діючого військовослужбовця Збройних Сил України без збереження структури власного грошового забезпечення заявника як військовослужбовця під час час проходження військової служби.
Тому позов за цим епізодом позов підлягає відхиленню.
Роз"язуючи спір по суті, суд зазначає, що за правилом ч.4 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
З 01.01.2008р. структура та розміри складових елементів грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України / Державної прикордонної служби України були установлені постановою КМУ від 07.11.2007р. №1294.
30.08.2017р. з цього ж самого питання КМУ було прийнято постанову №704 (далі за текстом - постанова КМУ №704).
Згідно з п.10 постанови КМУ №704 згадане нормативне рішення Уряду України набирало чинності з 01.01.2018р.
При цьому, п.4 постанови КМУ №704 було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Звідси слідує, що Урядом України було запроваджено дві розрахункові величини обчислення окладу за посадою та окладу за військовим званням, а саме: 1) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; 2) 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Постановою КМУ від 27.12.2017р. №1052 до п.10 Постанови КМУ №704 були внесені зміни в частині календарної дати набуття чинності і строк початку дії цього нормативного акту було перенесено з 01.01.2018р. на 01.01.2019р.
Таким чином, станом на 01.01.2018р. постанова КМУ №704 не діяла, а питання структури та розмірів складових елементів грошового забезпечення військовослужбовців було регламентовано постановою КМУ від 07.11.2007р. №1294.
Постановою КМУ від 21.02.2018р. №103 до п.10 Постанови КМУ №704 були внесені чергові зміни в частині календарної дати набуття чинності і строк початку дії цього нормативного акту було перенесено на 01.03.2018р.
Водночас із цим, унаслідок набрання чинності передбаченими п.6 постанови КМУ від 21.02.2018р. №103 змінами, п.4 Постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 у редакції п.6 постанови КМУ від 21.02.2018р. №103 почав визначати, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Отже, з 01.03.2018р. Урядом України було запроваджено одну розрахункову величину обчислення окладу за військовою посадою та окладу за військовим званням, а саме - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018р., адже п.4 постанови КМУ №704 у редакції постанови КМУ від 21.02.2018р. №103 має наступний вигляд: "Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.".
Пункт 4 Постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 у редакції постанови КМУ від 21.02.2018р. №103 діяв до моменту скасування п.6 постанови КМУ від 21.02.2018р. №103 у межах справи №826/6453/18 (постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р.), тобто до 29.01.2020р.
Тому з 29.01.2020р. була відновлені юридична дія п.4 Постанови КМУ №704 у первісній редакції, а саме: абз.1 п.4 постанови КМУ №704 у редакції до внесення змін постановою КМУ від 21.02.2018р. №103 має наступний вигляд: "Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.".
Отже, з 29.01.2020р. за правилами п.4 постанови КМУ №704 знов почало діяти правило двох розрахункових величин обчислення окладу за посадою та окладу за військовим званням, а саме: 1) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; 2) 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Проте, згідно з п.3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016р. №1774-VІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019р. по справі №240/4946/18, постанові Верховного Суду від 18.02.2021р. у справі №200/3775/20-а, постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а.
Відтак, під час розв`язання колізії між нормами п.3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016р. №1774-VІІІ та п.4 постанови КМУ №704 у редакції до внесення змін постановою КМУ від 21.02.2018р. №103 перевагу належить віддати положенням закону як акту права вищої юридичної сили.
Поряд із цим, суд повторює, що з 29.01.2020р. була відновлені дія такої величини обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року на відміну від попереднього правила обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018р.
Суд зважає, що п.8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018р. №2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.
Відповідно до ст.7 Закону України від 14.11.2019р. №294-ІХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" з 01.01.2020р. також було запроваджено єдину величину прожиткового мінімуму для працездатних осіб у - "2.102,00грн.".
Між тим, згідно з ст.7 Закону України від 15.12.2020р. №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" з 01.01.2021р. було запроваджено декілька величин прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме: звичайну величину прожиткового мінімуму у розмірі - "2.270,00грн." та спеціальну величину прожиткового мінімуму у розмірі - "2.102,00грн." для визначення посадових окладів працівників державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами.
Отже, положення ст.7 Закону України від 15.12.2020р. №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" з 01.01.2021р. в частині запровадження величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі - "2.270,00грн." є загальною нормою права, а положення ст.7 Закону України від 15.12.2020р. №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" з 01.01.2021р. в частині запровадження величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб та спеціальну величину у розмірі - "2.102,00грн." для визначення посадових окладів працівників державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, є спеціальною нормою права.
Оскільки оплата праці військовослужбовців регулюється спеціальним законом - ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", то для обчислення розміру посадового окладу військовослужбовця станом на 01.01.2021р. слід використовувати показник значення прожиткового мінімуму для працездатної особи у - "2.102,00грн.".
Таке тлумачення змісту належних норм матеріального права цілком корелюється із правовим висновком постанови Верховного Суду від 02.08.2022р. у справі №440/6017/21 та постанови Верховного Суду від 31.08.2022р. по справі №120/8603/21-а.
Статтею 7 Закону України від 02.12.2021р. №1928-ІХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік" з 01.01.2022р. було запроваджено декілька величин прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме: звичайну величину прожиткового мінімуму у розмірі - "2.481,00грн." та спеціальну величину прожиткового мінімуму у розмірі - "2.102,00грн." для визначення посадових окладів працівників державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами.
При цьому, у силу спеціального правила п.8 Прикінцевих положень Закону України від 02.12.2021р. №1928-ІХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік" було установлено, що дія абзацу шостого статті 7 цього Закону не поширюється на працівників центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, та органу досудового розслідування, на який відповідно до частини п`ятої статті 216 Кримінального процесуального кодексу України покладається функція здійснення досудового розслідування корупційних та пов`язаних з корупцією кримінальних правопорушень.
Отже, на відносини з оплати праці інших працівників державних органів поширюється дія абз.6 ст.7 Закону України від 02.12.2021р. №1928-ІХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік", унаслідок чого підлягає використанню показник прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі - "2.102,00грн.".
Статтею 7 Закону України від 03.11.2022р. №2710-ІХ "Про Державний бюджет України на 2023 рік" з 01.01.2023р. було запроваджено декілька величин прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме: звичайну величину прожиткового мінімуму у розмірі - "2.684,00грн." та спеціальну величину прожиткового мінімуму у розмірі - "2.102,00грн." для визначення посадових окладів працівників державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами.
При цьому, у силу спеціального правила п.7 Прикінцевих положень Закону України від 03.11.2022р. №2710-ІХ "Про Державний бюджет України на 2023 рік" було установлено, що дія абзацу шостого статті 7 цього Закону не поширюється на працівників центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, та органу досудового розслідування, на який відповідно до частини п`ятої статті 216 Кримінального процесуального кодексу України покладається функція із здійснення досудового розслідування корупційних та пов`язаних з корупцією кримінальних правопорушень.
Отже, на відносини з оплати праці інших працівників державних органів поширюється дія абз.6 ст.7 Закону України від 03.11.2022р. №2710-ІХ "Про Державний бюджет України на 2023 рік", унаслідок чого підлягає використанню показник прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі - "2.102,00грн.".
Суд зважає, що під час регламентування правових відносин з приводу оплати праці публічних службовців з 01.01.2020р. законодавець незмінно та послідовно застосовує сталий підхід, за яким при обчисленні розміру винагороди за роботу/службу працівників державних органів підлягає використанню показник прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі - "2.102,00грн.", за виключенням випадків оплати праці працівників Національного агенства з питань запобігання корупції та Національного антикорупційного бюро України.
При цьому, використання законодавцем у даному випадку (п.7 Прикінцевих положень Закону України від 03.11.2022р. №2710-ІХ "Про Державний бюджет України на 2023 рік") правової категорії "працівник" відносно осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України саме у розумінні як працівників органу досудового розслідування, на який відповідно до частини п`ятої статті 216 Кримінального процесуального кодексу України покладається функція із здійснення досудового розслідування корупційних та пов`язаних з корупцією кримінальних правопорушень, виключає застосування інших правил відносно військовослужбовців Збройних Сил України за відсутності прямого застереження про протилежне.
Звідси слідує, що станом на 01.01.2021р., на 01.01.2022р., на 01.01.2023р. діючий військовослужбовець Збройних Сил України не набув права на підвищення розміру окладу за посадою та окладу за званням (і відповідно решти складових елементів грошового забезпечення) із розрахунку прожиткового мінімуму для працездатної особи у розмірі - "2.270,00грн.", "2.481,00грн.", "2.684,00грн.".
Відтак, і заявник у розумінні ч.4 ст.63 Закону України №2662-ХІІ та п.5 Порядку №45 не набув права на перерахунок (обчислення нового розміру) раніше вже призначеної пенсії у порядку Закону України №2662-ХІІ за цими подіями.
Стосовно вчиненого суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а: 1) як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені; 2) Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи; 3) Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності; 4) встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.
У пункті 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Водночас для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.».
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах відсутня подія реального збільшення фактично отриманого діючим військовослужбовцем Збройних Сил України поточного грошового забезпечення станом на 01.01.2021р. / 01.01.2022р. / 01.01.2023р. унаслідок підвищення розміру окладу за посадою та окладу за званням (і відповідно решти складових елементів грошового забезпечення) із розрахунку прожиткового мінімуму для працездатної особи у розмірі - "2.270,00грн.", "2.481,00грн.", "2.684,00грн.".
Відтак, слід дійти до висновку про відсутність у спірних правовідносинах події вчинення суб`єктом владних повноважень відносно заявника бездіяльності взагалі та протиправної бездіяльності зокрема.
Натомість судом з`ясовано, що за зверненням заявника суб"єктом владних повноважень було вчинено відмову, оформлену письмовим листом-відповіддю.
З огляду на викладені вище міркування (а саме: відсутність події збільшення розміру окладу за посадою та розміру окладу за званням і відсутності події вчинення суб`єктом владних повноважень бездіяльності) заявлені у позові вимоги підлягають залишенню без задоволення.
Окрім того, суд вважає, що дійсною причиною виникнення даного спору є бездіяльність Кабінету Міністрів України з приводу приведення пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (текст якої розміщений на офіційному сайті Верховної Ради України у мережі Інтернет) у відповідність до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18.
Так, у судовому засіданні представник КМУ пояснив, що розміщений на офіційному сайті Верховної Ради України у мережі Інтернет пункт 4 постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 має наступний вигляд: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14." і викладений у редакції п.6 постанови КМУ від 21.02.2018р. №103.
Розміщений на офіційному сайті Верховної ради України у мережі Інтернет пункт 6 постанови КМУ від 21.02..2018р. №103 має наступний вигляд: "6. Внести зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Про визнання протиправним та скасування пункту 6 див. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду № 826/6453/18 від 29.01.2020. Додатково див. Постанову Верховного Суду № 826/6453/18 від 20.10.2022".
Тому суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах відповідач як суб"єкт владних повноважень вимушено використовував текст пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017р. №704, розміщеного на офіційному сайті Верховної Ради України у мережі Інтернет як офіційного, достовірного та чинного акту права нормативного характеру і жодної протиправної бездіяльності у даному випадку як з приводу обчислення грошового забезпечення діючого військовослужбовця Збройних Сил України, так і з приводу видачі довідки про грошове забезпечення відповідно до ч.4 ст.63 Закону України №2662-ХІІ та п.2, п.5 Порядку №45 (яка складається за даними про фактично отримане грошове забезпечення діючого військовослужбовця Збройних Сил України) не вчинив.
Вимог про спонукання КМУ до приведення пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (текст якої розміщений на офіційному сайті Верховної Ради України у мережі Інтернет) у відповідність до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18 заявник у межах даного спору не заявляв.
Викладені вище міркування додатково засвідчують відсутність події вчинення відповідачем як суб"єктом владних повноважень протиправної бездіяльності у спірних відносинах за участю заявника.
Стосовно складових елементів грошового забезпечення діючого військовослужбовця Збройних Сил України та показників відсоткового значення складових елементів грошового забезпечення діючого військовослужбовця Збройних Сил України станом на 01.01.2023р. як розрахункової бази перерахунку розміру раніше призначеної пенсії у порядку ст.63 Закону України №2662-ХІІ
Згідно з телеграмою Міністра оборони України від 04.03.2022р. №248/1210 (реєстраційні реквізити за обліком Департаменту фінансів Міністерства оборони України №248/1210 від 04.03.2022р.) відбулись зміни як у структурі грошового забезпечення діючих військовослужбовців Збройних Сил України, так і у показниках відсоткового значення складних елементів грошового забезпечення діючих військовослужбовців Збройних Сил України.
Згідно з окремим дорученням Міністра оборони України від 01.02.2023р. №2683 відбулись зміни як у структурі грошового забезпечення діючих військовослужбовців Збройних Сил України, так і у показниках відсоткового значення складних елементів грошового забезпечення діючих військовослужбовців Збройних Сил України.
Так, зокрема, п.п.1.1 окремого доручення Міністра оборони України від 01.02.2023р. №2683 стосується виключно військовослужбовців Сил спеціальних операцій Збройних Сил України.
Підпункт 1.2 окремого доручення Міністра оборони України від 01.02.2023р. №2683 стосується інших військовослужбовців Збройних Сил України.
У рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 12.10.2022р. №7-р(ІІ)/2022 та у рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022р. №1-р(ІІ)/2022 констатовано, що 20.02.2014р. була розпочата агресія Російської Федерації проти України, яка набула повномасштабного характеру з 24.02.2022р.
Суд вважає, що подія фактичного підвищення поточної винагороди за службу діючого публічного службовця, котра за приписами ст.63 Закону України №2662-ХІІ та п.5 Порядку №45 визначена у якості підстави для проведення перерахунку (обчислення нового розміру) раніше вже призначених пенсій охоплює виключно випадки аналогічних (ідентичних або принаймні хоча б розумно співставних) умов виконання роботи (завдань служби) пенсіонером як колишнім публічним службовцем та діючим публічним службовцем.
Між тим, у спірних правовідносинах заявник прагне до примусового спонукання суб"єктів владних повноважень обчислити розмір власної пенсії із грошового забезпечення діючого військовослужбовця Збройних Сил України станом на 01.01.2023р., котрий з 24.02.2022р. особисто безпосередньо та безперервно під час дії правового режиму воєнного стану виконує обов`язок за ст.ст.17 і 65 Конституції України із захисту суверенітету України та збереження територіальної цілісності України.
Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що заявник у минулому проходив публічну службу під час дії правового режиму воєнного стану, брав безпосередню участь у бойових діях із протидії збройній агресії ворога проти Держави Україна, то суд не знаходить підстав для визнання наявним у заявника права (легітимного інтересу) у перерахунку з 01.02.2023р. розміру раніше призначеної пенсії із використанням структури та розмірів грошового забезпечення діючого військовослужбовця Збройних Сил України.
З огляду на викладені вище міркування суд вважає, що будь-які рішення КМУ або Міністра оборони України про підвищення поточної винагороди діючим військовослужбовцям Збройних Сил України (інших органів правопорядку) у період дії правового режиму воєнного стану та виконання завдань із відсічі збройної агресії ворога проти Держави Україна у розумінні ст.63 Закону України №2662-ХІІ та п.5 Порядку №45 не є підставою для перерахунку розмірів раніше призначених пенсій, окрім випадків минулого проходження громадянами України військової служби у співставних умовах.
Окремо суд зважає на те, що рішення Міністра оборони України у формі телеграми Міністра оборони України від 04.03.2022р. №248/1210 (реєстраційні реквізити за обліком Департаменту фінансів Міністерства оборони України №248/1210 від 04.03.2022р.) та у формі окремого доручення Міністра оборони України від 01.02.2023р. №2683 видані під час дії правового режиму воєнного стану, мають виключно тимчасовий характер, позаяк діють у межах окремого календарного року та не містять постійно незмінних на майбутнє показників відсоткових значень елементів (компонентів) структури грошового забезпечення військовослужбовця Збройних Сил України.
Тому ці рішення у розумінні ст.63 Закону України №2662-ХІІ та п.5 Порядку №45 не можуть бути кваліфіковані у якості підстав для перерахунку розміру раніше вже призначених пенсій за Законом України №2662-ХІІ, адже стосуються проходження військової служби у період дії правового режиму воєнного стану та не виключають випадку зменшення розмірів видів грошового забезпечення діючих військовослужбовців Збройних Сил України у наступному календарному році.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зміст цієї норми процесуального закону було розтлумачено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Вирішуючи спір, суд зауважує, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 210 КАС України, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не було порушено прав та інтересів заявника у зв`язку із відсутністю приводів для складання довідки про грошове забезпечення станом на 01.01.2023р. через відсутність події надходження списків від ГУ ПФУ в Харківській області, відсутності події фактичного (реального) збільшення розміру окладу за штатною військовою посадою та військовим званням, неспівставності умов минулої публічної служби заявника та умов поточної військової служби діючого військовослужбовця Збройних Сил України з 24.02.2022р.
Отже, у спірних правовідносинах заявник не має права чи інтересу, котрі б підлягали судовому захисту, що є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України - 03.04.2023р.; підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя Сліденко А.В.