Справа № 260/771/23
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2023-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 березня 2023 року м. Ужгород№ 260/771/23
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судових засідань Полянич В.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача ОСОБА_1 ;

представника позивача Потьомкіної О.М.;

представника відповідача Радь О.І.;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (вул. Грибоєдова, буд. 12а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника Потьомкіну Ольгу Михайлівну звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області №1 від 10.01.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та визнання недійсною посвідки на постійне проживання громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 21.12.2011 ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну, яким на підставі п.6 ч.2 ст.4 ЗУ «Про імміграцію» дозволено постійне проживання в Україні, 21.03.2012 отримав тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні з безстроковим терміном, 02.03.2015 в порядку обміну отримав посвідку на постійне проживання в Україні за номером НОМЕР_2 , на підставі якої проживає на території України по теперішній час. 30.01.2023 ОСОБА_1 отримав рішення №1 від 10.01.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, згідно якого на підставі пунктів 1 та 6 ч.1 ст. 12 ЗУ «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну виданий 21.12.2011. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання (в порядку обміну) серії ІН067198, від 02.03.2015 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженою постановою КМУ від 25.04.2018 №321. Позивач зазначає, що тривалий час постійно проживає в Україні, що вказує на стійкі правові зв`язки між ним та державою Україна, а скасування дозволу призводить до погіршення його усталеного способу життя та життя його сім`ї, тому вважає таке рішення протиправним.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі з викликом сторін.

13.03.2023 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що за наслідками проведеної перевірки матеріалів справи №24045 щодо законності перебування іноземця на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію та дійсність документів, що стали підставою для його надання Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області встановлено, що 21 грудня 2011 року рішенням УГІРФО УМВС в Закарпатській області громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до п.6 ч.2 ст.4 ЗУ «Про імміграцію» (відповідно до якого дозвіл на імміграцію мають право отримати батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти), так як ним було повідомлено, що він є сином іммігрантки. Однак в ході перевірки встановлено, що на момент звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, 10.03.2011, ОСОБА_1 було 23 роки, тобто останній, будучи повнолітнім, повідомив про себе завідомо неправдиві відомості. З огляду на це, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №1 від 10.01.2023. Вказане рішення прийняте Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

20 березня 2023 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій остання просила відхилити доводи відповідача, зазначені у відзиві та задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Позивач та його представник в судовому засідання позов підтримали, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позову повністю.

На виконання вимог ч. 13 ст. 10 та ч. 1 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Заслухавши представників сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином російської федерації.

19 листопада 1996 року мати позивача ОСОБА_2 , громадянка російської федерації, уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_3 , про що в книзі реєстрації шлюбів 19.11.1996 зроблено відповідний актовий запис за №30, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 . У шлюбі у них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в книзі реєстрації народжень 24.05.1997 зроблено відповідний актовий запис №25, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .

10 березня 2011 року громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до УГІРФО УМВС України в Закарпатській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, оскільки є сином іммігрантки.

21 грудня 2011 року ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну №209, яким на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозволено постійне проживання в Україні, дійсний до 21.12.2012.

21 березня 2012 року ОСОБА_1 отримав тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 з безстроковим терміном та зареєстрованим місцем проживання АДРЕСА_1 .

02 березня 2015 року в порядку обміну ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання в Україні за номером НОМЕР_6 із зареєстрованим місцем проживання АДРЕСА_1 .

На виконання рішення Колегії ДМС України від 01.06.2018, оголошеного наказом ДМС України від 08.06.2018 року №91, 08 грудня 2022 року відділом з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Закарпатській області здійснено перевірку підстав надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Листом від 15.12.2022 №2101.04-10977/21.1-22 Головним управлінням ДМС в Закарпатській області надіслано до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України проект висновку про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Листом від 09.01.2023 №165/1/2101-23 Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України повідомило про те, що вважає за доцільне підтримати проект висновку про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно висновку від 10.01.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 встановлено, що на момент звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, 10.03.2011, ОСОБА_1 було 23 роки. Проте п.6 ч.2 ст.4 ЗУ «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію має право отримати батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти. Таким чином при подачі документів на надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , будучи повнолітнім, повідомив про себе завідомо неправдиві відомості.

10 січня 2023 року ГУ ДМС у Закарпатській області прийнято оспорюване рішення №1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що йому на підставі пунктів 1 та 6 ч.1 ст. 12 ЗУ «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 21.12.2011. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання (в порядку обміну) серії ІН067198 02.03.2015 (дата видачі) скасована на підставі вимог пп.1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та зниження посвідки на постіне проживання, затвердженого Постановою КМУ від 25.04.2018 №321.

Позивач, вважаючи дії відповідача протиправними, а прийняте рішення незаконним, звернувся до суду з позовом про скасування такого рішення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про імміграцію» (далі Закон - № 2491-ІІІ) та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі по тексту - Закон № 3773-VI).

Статтею 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; - посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Положенням ч.1 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання. Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (ч. 1 ст. 5 Закону № 3773-VI).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант -іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону № 2491-ІІІ).

У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені ст. 9 Закону № 2491-ІІІ

Так, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у п. 6 ч. 2 ст. 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні ненижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Згідно ч.ч.1-4 ст.13 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про імміграцію», особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі -Порядок №1983).

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку № 1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п.12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам(відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках -територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Відповідно до підпункту 1 п.1 ст.64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

В силу п. 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону № 2491-III, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п. 22 Порядку № 1983).

Слід зазначити, що в основу оспорюваного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 10.01.2023 №1 покладено п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-ІІІ, відповідно до якого дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Матеріалами справи дійсно підтверджуються доводи відповідача про те, що на момент звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну (дата звернення 10.03.2011) позивач був повнолітнім, що вбачається з дати народження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак вказана заява містить вірну дату народження позивача, а також службову відмітку посадової особи органу, що приймає рішення про надання дозволу на імміграцію про документ, що посвідчує особу ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

У разі звернення особи із відповідною заявою уповноважений орган повинен розглянути вказану заяву та прийняти відповідне вмотивоване рішення.

Разом з тим, за результатами розгляду заяви та поданих документів позивача 21.12.2011 УГІРФО УМВС України в Закарпатській області надано дозвіл на імміграцію в Україну, а в подальшому посвідку на постійне проживання, тобто будь-яких неточностей, невідповідностей, підроблень, тощо міграційною службою під час видачі дозволу не встановлено.

А тому доводи відповідача про умисні дії позивача з надання завідомо неправдивої інформації для отримання дозволу на імміграцію в Україну за встановлених обставин спростовуються наявними у справі доказами.

Отже, позивач користувався протягом досить тривалого часу посвідкою на постійне проживання в Україні, а саме у період з 2012 року по 2023 рік, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час її первісного оформлення.

Спірне рішення ГУ ДМС України в Закарпатській області прийнято також на підставі п. 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до приписів зазначених норм статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, серед іншого, в інших випадках, передбачених законами України.

Щодо підстави для скасування дозволів на імміграцію, передбаченої пунктом 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», тобто за наявності інших випадків, передбачених законами України, суд зазначає, що жодної норми іншого закону України, якою б конкретизувалася причина скасування дозволу на імміграцію відповідачем не зазначено ні у відзиві на позов, ні в судовому засіданні.

Не вказано про це також і у висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_1 від 10.01.2023.

Суд підкреслює, що законами України не передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію у разі, якщо такий дозвіл надано без достатніх підстав.

Тому допущення посадовими особами ГУ ДМС України в Закарпатській області порушень при видачі дозволу на імміграцію в Україну в 2011 році позивачу не може бути обґрунтованою підставою для його скасування в 2023 році.

Відтак, рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію з підстави, передбаченої п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» без наведення прямої норми іншого закону, яка чітко регламентує причини щодо скасування даного рішення, що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 25 листопада 2020 року у справі №810/916/16.

Вимоги Закону України «Про імміграцію» і Порядку №1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При прийнятті рішення у даній справі суд враховує, що приписами п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04 проаналізовано поняття «належне урядування», згідно з яким, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року по справі №820/2262/17, яка підтримана у постанові Верховного Суду від 09.07.2020 року по справі №823/407/18, зазначено, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Також, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржене рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини.

Оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №820/3098/17.

Як вже зазначено вище, у рішенні від 10.01.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідачем не надано доказів того, що позивачем порушено вимоги діючого законодавства України при отриманні дозволу на імміграцію.

Суд при вирішенні цієї справи враховує, що при прийнятті рішень про скасування дозволу на імміграцію, суб`єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію, наявність подружжя із громадянством України, наявність дітей та підстави їх перебування в Україні.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

У цій справі, відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

Крім цього, суд зазначає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

Скасування дозволу на імміграцію, виданого в 2011 році, за умови постійного проживання на території України є неспівмірним та непропорційним.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Отже, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини.

Окрім цього, згідно з положеннями статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року, постановленої у адміністративній справі №820/5953/16.

Приймаючи до уваги викладене, суд робить висновок, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України при прийнятті рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 10.01.2023 №1, у зв`язку з чим робить висновок про наявність підстав для визнання протиправним та скасування даного рішення.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, враховуючи, що мотивація та докази, наведені представником відповідача у відзиві проти позову, не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростували правову позицію позивача та його представника, а останніми доведено суду обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відтак, такі позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (вул. Грибоєдова, буд. 12а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області № 1 від 10.01.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання серії ІН067198 від 02.03.2015 року громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

5. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України. Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 03.04.2023 року.