Справа № 420/18952/22
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2023-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити нарахування та виплату середнього заробітку,

встановив :

I. Зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 ( далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Чернівецького обласного територіального центру ( далі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 02.10.2019 року по 23.11.2022 року включно.

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 02.10.2019 року по 23.11.2022 року включно в сумі 656 501 гривня 94 копійки.

II. Позиція сторін.

На обґрунтування вказаних вимог позивач зазначає, що з 01.05.2015 року по 01.10.2019 року він проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 , під час якої нарахування індексації грошового забезпечення здійснювалося не в повному обсязі. Відповідно до наказу від 01.10.2029 за № 228 позивача було виключено зі списків особового складу, проте не виплачена індексація грошового забезпечення. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 року у справі №420/15984/21 відповідачем 24.11.2022 року виплачена індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 на загальну суму 84 443,63 грн. Оскільки відповідачем не виплачені позивачу в день виключення зі списків особового складу всі належні кошти, то вказане свідчить про те, що відповідачем не проведено повного розрахунку, у зв`язку з чим відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на отримання середнього заробітку в сумі 660996,72 грн. за весь період затримки такого розрахунку, а саме з 02.10.2019 по 23.11.2022 р. у кількості 1149 днів.

10.03.2023 р. відповідачем подано до суду відзив на позов, яким заперечує проти його задоволення, вказуючи на те, що наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 20.09.2019 № 391 позивача на підставі п. 82 Положення у порядку просування по службі, було перемішено до нового місця військової служби, а в подальшому наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) від 01.10.2019 № 228 виключено із списків особового складу у зв`язку із переміщенням до нового місця служби м. Одеса, що додаються. Відтак, у Позивача відсутнє право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України, так як він був не звільнений, а переміщений до нового місця проходження військової служби м. Одеса.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 02.01.2023 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до частини 5 статті 262 КАС України, якою передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Цією ухвалою зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з відзивом на позов надати суду належним чином засвідчені копії наступних документів, зокрема, докази виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 р. у справі № 420/15984/21; довідку про середній розмір грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці роботи позивача.

Враховуючи, що від сторін не надходило клопотань про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

ОСОБА_1 з 08.05.2015 по 01.10.2019 р. проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_6 .

01.10.2019 наказом військового комісара військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 № 28 (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_1 , старшого офіцера мобілізаційного відділу, призначеного наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 20.09.2019 №391 на посаду заступника начальника відділу радіаційного, хімічного, біологічного захисту управління оперативного забезпечення управління оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_7 , вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в м. Одесу. З 01 жовтня 2019 року виключено із списків особового складу військового комісаріату та всіх видів забезпечення.( а.с. 8 зворотній бік).

04 січня 2022 року рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі № 420/15984/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративним судом від 12 вересня 2022 року, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

На виконання судового рішення у справі № 420/15984/22, відповідач 24.11.2022 перерахував на картковий рахунок позивача 84 443,63 грн, що підтверджується банківською випискою ( а.с. 7).

Вважаючи протиправною несвоєчасну виплату при звільненні зі служби індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

V. Норми права, які застосував суд.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей регулює Закон України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей » від 20.12.1991 року № 2011-XII (надалі за текстом - Закон № 2011-XII), яким передбачено, зокрема:

- держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-XII );

- до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII );

- грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. (ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України « Про військовий обов`язок і військову службу » від 25.03.1992 № 2232-XII (надалі за текстом - Закон № 2232-XII)

- закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України. ( частина друга статті 24 Закону № 2232-XII)

- звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку. ( частина перша статті 26 Закону № 2232-XII))

Відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України ( далі Положення № 1153/2008), яким передбачено, зокрема

- у разі переміщення по службі військовослужбовця з однієї військової частини до іншої для дальшого проходження військової служби дія контракту про проходження військової служби не припиняється. Окремі умови контракту за новим місцем служби можуть бути переглянуті та засвідчені підписами сторін контракту. ( пункт 40 Положення № 1153/2008)

- вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця. ( пункт 109 Положення № 1153/2008)

- після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік. У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. ( пункт 242 Положення № 1153/2008).

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

VI. Оцінка суду.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є : 1) невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, 2) вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум 3) відсутність/наявність спору про розмір таких сум.

При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При вирішенні даних спірних правовідносин, суд застосовує правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, у якій з-поміж іншого, зазначила таке: « Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя».

Відтак, виплата працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку є відповідальністю роботодавця відповідно до статті 117 КЗпП України, яка виникає у разі не виконання ним обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

При цьому, стягнення з роботодавця на користь працівника його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, спрямований на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця при звільненні у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Спеціальне законодавство, яке регулює відносини, пов`язані з проходженням військової служби і грошового забезпечення військовослужбовців, не регулює питань, пов`язаних з відповідальністю за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення при звільненні з військової служби.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

А відтак, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення загального трудового законодавства.

Спірним питанням у даній справі є виплата середнього заробітку (у випадку з військовослужбовцем - грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби відповідно до статті 117 КЗпП України.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 року у справі № 420/15984/21 ІНФОРМАЦІЯ_4 була виплачена 24.11.2022 року ОСОБА_1 індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 на загальну суму 84 443,63 грн.

Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 січня 2022 року по адміністративній справі № 420/15984/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративним судом від 12 вересня 2022 року було визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_8 щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року у зв`язку з виключенням його зі списків особового складу військового комісаріату та всіх видів забезпечення згідно наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) від 01.10.2019 року № 228.

За позицією позивача отримання 24.11.2022 року вказаної суми індексації грошового забезпечення підтверджує факт несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні його з військової служби в частині її виплати за період з 02.10.2019 ( наступний день після виключення зі списків особового складу) по 23.11.2022 року ( дата отримання індексації грошового забезпечення).

Відповідач не заперечує щодо виплати позивачу індексації грошового забезпечення після виключення його зі списків особового складу військового комісаріату, проте вважає, що у даному випадку у позивача відсутнє право на отримання відшкодування за затримку вказаної виплати на підставі статті 117 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 був переміщений до нового місця проходження ІНФОРМАЦІЯ_9 , а не звільнений з військової служби.

Вирішуючи дані спірні правовідносини з урахуванням вищевказаних позицій сторін, суд вказує про таке.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18, від 7 серпня 2019 року у справі №825/694/17, від 20 листопада 2019 року у справі №620/1892/19, виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні.

Як вбачається з витягу із наказу військового комісара військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 № 28 (по стройовій частині) від 01.10.2019 р, позивача було визнано таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в м. Одесу.

Відтак, позивач був виключений зі списків ІНФОРМАЦІЯ_5 у зв`язку із вибуттям до нового місця служби в АДРЕСА_1 .

Крім того, згідно довідки начальника персоналу штабу ВЧ НОМЕР_1 щодо проходження служби полковника ОСОБА_1 , то після служби у ІНФОРМАЦІЯ_6 позивач у період з 04.10.2019 по 28.02.2020 займав посаду заступника начальника відділу РХБЗ управління оперативного забезпечення штабу оперативного командування, а з 01.03.2020 займає посаду начальника відділу планування підтримки військ - заступника начальника управління сил підтримки оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 » ( а.с. 9)

Тобто, наказом військового комісара військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 № 28 (по стройовій частині) від 01.10.2019 позивач не був звільнений з військової служби.

При цьому, позивач помилково та безпідставно ототожнює виключення зі списків особового складу у зв`язку з вибуттям до нового місця служби із звільненням зі військової служби, як припиненням трудових відносин в розумінні вимог КЗпП України.

Так, відповідно Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу » від 25.03.1992 № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України. ( частина друга статті 24 цього Закону).

При цьому, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас …. б) у відставку …. ( частина перша статті 26 цього Закону).

Разом з тим, згідно пунктів 40, 109 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України № 1153/2008, у разі переміщення по службі військовослужбовця з однієї військової частини до іншої для дальшого проходження військової служби дія контракту про проходження військової служби не припиняється. При цьому, у разі вибуття до нового місця служби військовослужбовця також відбувається виключення військовослужбовця зі списків особового складу.

Вказане підтверджує, що у даному випадку відповідачем не приймався наказ про звільнення позивача з військової служби, а тому не нарахування та не виплата позивачу індексації грошового забезпечення за період проходження ним військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_6 не є невиконанням відповідачем остаточного розрахунку при звільнені позивача з військової служби у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, позовні вимоги позивача щодо протиправної бездіяльності відповідача щодо не проведення із ним повного розрахунку при звільненні з військової служби з 01.10.2019 не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому є безпідставними.

У контексті оцінки інших доводів сторін звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та " Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

VII. Висновок суду.

Частиною 1 ст. 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. ( ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

VIII. Розподіл судових витрат.

Оскільки позивач відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору та враховуючи відсутність доказів понесених витрат відповідачем, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд
вирішив:

У задоволені позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 . ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити нарахування та виплату середнього заробітку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.А. Дубровна

.