Справа № 120/12782/21-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

31 березня 2023 р. Справа № 120/12782/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач проходив службу у в/ч НОМЕР_1 . Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.05.2019 №101 позивача, звільненого наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 15.05.2019 №17-РС за закінченням строку контракту, знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків військової частини 22.05.2019 року. Разом з тим, повного розрахунку не відбулося, а саме відповідач не виплатив йому індексації грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Відтак, позивач звернувся до суду з відповідними позовами.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13.04.2021 у справі № 120/977/21-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2018-2019 роках календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з його грошового забезпечення станом на дату звільнення з військової служби 22.05.2019.

На виконання вказаного рішення 29.06.2021 в/ч НОМЕР_1 виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, у сумі 9492,78 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01.07.2021 у справі № 120/2367/21-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період військової служби з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року.

На виконання вказаного рішення 30.09.2021 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 4435,66 грн.

Позивач зазначає, що оскільки остаточний розрахунок з ним у зв`язку із звільненням з військової служби відповідач провів лише 30.09.2021, він звернуся до суду з даним позовом, в якому просить зобов"язати відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а саме з 22.05.2019 по 30.09.2021.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Також встановлено сторонам строк для подання заяв по суті спору та витребувано у відповідача додаткові докази.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги заперечує та вказує, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців з приводу порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Крім того, чинним законодавством України та нормативно-правовими документами, які передбачають порядок фінансування, нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, не визначено взагалі такого поняття як середній заробіток, який не можливо вирахувати для кожного окремого військовослужбовця в силу специфічності порядку формування для військовослужбовців посадових грошових окладів, надбавок та інших видів грошового забезпечення, тощо.

Військова частина НОМЕР_1 також звертає увагу, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різними законами та нормативно-правовими актами, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права.

Таким чином, військова частина НОМЕР_1 вважає, що відсутні підстави для застосування відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП, щодо виплати позивачу середнього заробітку, а посилання позивача на приписи законодавства України про працю стосовно поняття, нарахування та виплати працівникам в тому числі військовослужбовцям середнього заробітку є безпідставними та не можуть враховуватися судом у даній справі.

Ухвалою суду від 02.02.2022 витребувано у відповідача додаткові докази.

23.03.2022 на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про зупинення провадження в справі. Обґрунтовуючи клопотання відповідач зазначив, що приписами пункту 5 частини 1 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд зупиняє провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відтак, оскільки військова частина НОМЕР_1 є стороною у справі, яка входить до складу Збройних Сил України та переведена на воєнний стан, посадові особи якої здійснюють заходи щодо захисту держави від збройної агресії Російської Федерації, відповідач вважає, що доречно розглянути питання про зупинення провадження в справі до закінчення дії воєнного стану на території України.

Розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, суд зважає на таке.

Законом України від 24.02.2022 №2102-IX затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Заявляючи вказане клопотання, відповідач зазначив процесуальну норму, на підставі якої заявлено розглядуване клопотання, - п.5 ч.1 ст.236 КАС України.

Відповідно до приписів ст.236 КАС України визначені обов`язкові та факультативні підстави для зупинення провадження у справі, які дійсно перешкоджають розгляду справи та мають об`єктивний характер.

Згідно з п.5 ч.1 ст.236 КАС України суд зупиняє провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Із змісту наведеної норми слідує, що така стосується лише фізичної особи, яка перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Водночас, на юридичних осіб (в тому числі військові частини) положення згаданої норми процесуального закону не поширюються.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені нормами Закону України № 389-VIII від 12.05.2015р. Про правовий режим воєнного стану.

Згідно з ст.26 цього Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

У своєму клопотанні відповідач не навів будь-яких переконливих та вагомих обставин, які б унеможливлювали розгляд справи на даний час через введення воєнного стану, в зв"язку з чим наведене клопотання слід вважати необґрунтованим.

При цьому, суд враховує, що відповідач не є фізичною особою, яка безпосередньо бере участь у захисті держави України від збройної агресії Російської Федерації, в той же час у штаті військової частини передбачені особи, які здійснюють представництво в судових та інших органах. Крім того, суд приймає до уваги, що відповідач вже скористався своїм правом на подачу відзиву на позов, відповідачем подано витребувані судом додаткові докази, разом з тим не вбачається необхідності у витребуванні інших. Відповідь на відзив позивачем не подавалась.

Виходячи з викладеного правового регулювання та фактичних даних, аналіз поданого клопотання вказує на відсутність підстав для зупинення провадження у справі, а тому суд приходить до висновку, що клопотання представника відповідача є необгрунтованим і в його задоволенні слід відмовити.

Суд, з`ясувавши доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.05.2019 №101 позивача, звільненого наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 15.05.2019 №17-РС в зв"язку з закінченням строку контракту, знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків військової частини 22.05.2019 року.

У зв`язку з невиплатою позивачу при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду з відповідними позовами.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13.04.2021 у справі № 120/977/21-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2018-2019 роках календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з його грошового забезпечення станом на дату звільнення з військової служби 22.05.2019.

На виконання вказаного рішення 29.06.2021 в/ч НОМЕР_1 виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, у сумі 9492,78 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01.07.2021 у справі № 120/2367/21-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період військової служби з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року.

На виконання вказаного рішення 30.09.2021 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 4435,66 грн.

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 22.05.2019 по 30.09.2021, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам що виникли між сторонами, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Тому доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства до спірних правовідносин не застосовуються є безпідставними та судом до уваги не беруться.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

У цій справі судом встановлено, що у зв"язку зі звільненням з позивачем проведено остаточний розрахунок у загальній сумі 45642,08 грн.

Грошова компенсація за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, у сумі 9492,78 грн. не виплачена при звільненні, оплата здійснена 29.06.2021.

В свою чергу, індексація грошового забезпечення у сумі 4435,66 грн. виплачена 30.09.2021.

Період затримки (прострочення) остаточного розрахунку при звільненні тривав з 23.05.2019 ( наступний день після звільнення ) по 29.09.2021 включно та складає 861 день.

Середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні повні місяці, що передували звільненню, дорівнює 338,55 грн.

Середній заробіток за період з 23.05.2019 по 29.09.2021 включно складає 291491,55 грн (861 день х 338,55 грн).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

У даній справі встановлено, що позивачу виплачено з затримкою розрахунку грошову компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки у сумі 9492,78 грн., та індексацію грошового забезпечення у сумі 4435,66 грн., в той же час розмір сум, виплачених при звільненні, складав 45642,08 грн., а середній заробіток за період з 23.05.2019 по 29.09.2021 включно складає 291491,55 грн (861 день х 338,55 грн).

За вказаних обставин справи, з огляду на правову позицію судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19, а також правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену в постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, суд дійшов висновку, що при розгляді цього спору необхідно застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

В разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Всі належні до виплати позивачу суми остаточного розрахунку складають 59570,52 грн., тобто 100% (9492,78 грн. грошова компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки + 4435,66 індексація грошового забезпечення + 45642,08 грн. виплачені при звільненні).

Несвоєчасно виплачені кошти в сумі 13928,44 грн (4435,66 грн. індексації грошового забезпечення + 9492,78 грн. грошова компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки) у складі всіх належних до виплати позивачу сум остаточного розрахунку складають 23,38 % (13928,44 грн. х 100 / 59570,52 грн).

Повна сума середнього заробітку за час прострочення виплати індексації грошового забезпечення складає 291491,55 грн. (100%), а 23,38% від повної суми середнього заробітку дорівнює 68150,72 грн.

Наведене правозастосування відповідає висновкам, висловленим Верховним Судом у постановах від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 20.01.2021 у справі № 240/12238/19.

В той же час, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, які визначені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд виходячи із обставин даної справи та окреслених Верховним Судом критеріїв, вважає необхідним зменшити розмір відповідного відшкодування.

Так, в цьому контексті суд звертає увагу, що причиною затримки належних позивачу виплат є їх спірний характер, який обумовлювався відповідними судовими спорами. Відповідно, такі виплати були проведені відповідачем після набранням судовим рішенням законної сили, з чого власне і виник значний період затримки розрахунку. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим власним трактуванням відповідачем діючих норм законодавства.

Суд також враховує, що позивач, приймаючи до уваги, що строки звернення до суду із вимогами про виплату індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні відпустки не обмежені, міг тривалий час не звертатися в суд з метою штучного збільшення розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, суд наголошує, що датою закінчення проходження позивачем військової служби є 22.05.2019 року, а до суду з позовами про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення позивач звернувся лише в лютому та березні 2021 року. При цьому, відповідачем не допущено зволікань щодо виконання судових рішень і такі було виконано в червні - вересні 2021 року.

Отже, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, приймаючи до уваги розмір несвоєчасно виплачених коштів в сумі 13928,44 грн, суд доходить висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 30000 грн.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 у справі № 360/3574/19.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, за результатами дослідження усіх обставин справи та з урахуванням критеріїв, які слід враховувати зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, суд дійшов висновку про відповідність суми 30000 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

Визначаючись щодо способу захисту порушених прав позивача, суд виходить із наступного.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні у сумі 30000 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для частково задоволення даного позову відповідно до вищенаведених мотивів.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і відповідних витрат не поніс, питання про їх розподіл не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.05.2019 року по 29.09.2021 року включно.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.05.2019 року по 29.09.2021 року включно в сумі 30000 грн. (тридцять тисяч гривень).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна