Справа № 420/10414/22
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2023-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/10414/22
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

28 липня 2022 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №50-22 від 11.02.2022 року про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що є громадянином Російської Федерації, та 03.02.2020 отримав посвідку на постійне проживання в Україні, а його дружина та донька є громадянами України. У жовтні 2021 року позивач звернувся до ДМС із заявою про визнання його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до встановленого порядку в Україні, однак, отримав повідомлення №1002 від 06.07.2022 про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту. На переконання позивача, в оскаржуваному рішенні не наведено належного правового обґрунтування підстав відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що ДМС встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в конспекті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту а Україні, відповідно до вимог п.13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовної заяви.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що при розгляді заяви позивача до органу ДМС України про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, безумовно повинні були застосовуватися приписи ч. 5 ст. 5 та п. 13 частини 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки ОСОБА_1 прибув в Україну без первинної мети визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та отримав встановлене Законом право перебування на території України. Разом із тим, вже під час свого перебування та проживання в Україні, за наявних для цього всіх законних і документальних підстав, у ОСОБА_1 внаслідок штучного порушення правоохоронними органами Російської Федерації низки кримінальних справ, безпідставного та необґрунтованого його переслідування, через загрози і побоювання за себе та своїх близьких, ОСОБА_1 був змушений згідно ч. 5 ст. 5 та п. 13 частини 1 ст. 1 Закону звернутися до органів ДМС України. Обґрунтуванням та фактичними підставами для звернення ОСОБА_1 із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було побоювання та небезпека нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання внаслідок кримінального переслідування у кримінальній справі, систематичне порушення прав людини у Російській Федерації через що позивач не може та не бажає повертатись до РФ.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином РФ, уродженцем м.Новокузнецьк, Кемеровської області. За національністю (етнічною належністю) росіянин, за віросповіданням православний християнин. За сімейним станом одружений з громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою має двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживають разом із заявником та матір`ю на території України, в м.Одесі.

ОСОБА_1 має середню освіту, у період з 1982 по 1992 роки навчався в школі №17 м. Новокузнецьк, РФ. З 1993 по 1994 роки проходив навчання в торгівельному технікуму, навчання не закінчив через стан здоров`я. Строкову службу в збройних силах не проходив через стан здоров`я. Щодо трудової діяльності, на території РФ займався підприємництвом, з 2015 року до виїзду за межі РФ (2018 рік), за словами, офіційно не працював, в Україні не працює. Позивач не був членом жодних політичних, громадянських, релігійних, військових або інших організацій як в країні громадянської належності (РФ), так і поза її межами.

18 червня 2018 року ОСОБА_1 остаточно покинув РФ, вибув на територію України з метою отримання дозволу на імміграцію в Україну (дружина та донька є гр. України), у період з 21.10.2018 по 31.09.2019 року перебував на території Грузії, з 31.01.2019 року по теперішній час перебуває в Україні.

03 лютого 2020 року документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 .

10 серпня 2021 року позивача затримано в аеропорті м. Запоріжжя співробітниками ДПС України під час спроби виїзду на територію Туреччини через перебування у міжнародному розшуку за клопотанням РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.4 ст.159 (шахрайство) та ч.3 ст.30, ч.4 ст. 159 (замах на шахрайство) КК РФ. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №336/6496/21 від 12.09.2021 року до особи застосований тимчасовий арешт строком на 30 (тридцять) діб. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва №757/48378/21-к від 10.09.2021 року у задоволенні подальшого екстрадиційного арешту до особи відмовлено, матеріали справи перебувають на контролі Офісу Генерального прокурора України.

07 жовтня 2021 року позивач особисто звернувся до територіального управління ДМС із заявою про визнання його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України №50-22 від 11.02.2022р. відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні. Крім того, докази переслідування ОСОБА_1 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відсутні. Позивачем також не надано жодних доказів на підтвердження того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту.

Судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Приписами п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI визначено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Положеннями п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951р. і Протоколу щодо статусу біженців 1967р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.1, ч.7 ст.7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951р. і Протоколом 1967р. поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

За обставинами справи, у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.01.2020 року міграційним органом зазначено, що клопотання ОСОБА_1 не містить умов, передбачених п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Російської Федерації. Також, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН щодо катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статі 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікт чи систематичного порушення прав. За таких обставин відповідач встановив, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні його громадянської належності не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що водночас не позбавляє його права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування в нашій країні. У зв`язку із викладеним, відповідно до абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Судова колегія звертає увагу, що відповідно до п.94 Керівництва вимога, щоб особа перебувала поза межами своєї країни для того щоб бути визнаною біженцем, не означає, що ця особа повинна обов`язково залишити її нелегально або навіть через цілком обґрунтовані побоювання. Особа може вирішити попросити статус біженця після перебування якогось часу за кордоном. Особа, яка не була біженцем в момент від`їзду з країни, але яка стає біженцем пізніше, називається біженцем «на місці».

Крім того, у п. 95 Керівництва УВКБ ООН зазначено, що особа стає біженцем «на місці» через обставини, що виникли в країні її походження під час відсутності особи.

Так, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним, але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

факт того, що позивач прибув в Україну не через загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження, а з інших причин (отримавши дозвіл на імміграцію), не може впливати на результат розгляду його заяви, оскільки ситуація в країні могла суттєво змінитися після його виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також повинно враховуватись при прийнятті рішення та наданні оцінки поясненням позивача, чому він просить залишитись в Україні.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постанові по справі № 420/454/20 від 28 квітня 2022 року.

Судова колегія наголошує, що легальний переїзд ОСОБА_1 до України в якості мігранта не спростовує можливість набуття ним статусу біженця через обставини, що створюють підстави для його виникнення після здійсненого переїзду, та які належним чином мають досліджуватися органами ДМС в ході розгляду справи про можливість надання такого статусу.

Додатково слід звернути увагу, що у висновку від 12.01.2020 жодним чином не здійснено оцінку можливості набуття ОСОБА_1 статусу біженця «на місці».

В контексті викладеного, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що в даному випадку повинні були застосовуватися приписи ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки позивач прибув в України без первинної мети визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та отримав встановлене Законом право перебування на території України.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Вищенаведене свідчить, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

У висновку від 12.01.2020 року відповідачем вірно встановлено, що за матеріалами особової справи встановлена відсутність ознак щодо застосування до заявника серйозної шкоди у вигляді смертної кари у разі повернення до Російської Федерації. В ході опитування заявник повідомив, що у разі повернення до країни своєї громадянської належності йому не загрожуватиме смертна кара за інкримінований злочин.

Разом з тим, слід звернути увагу, що при аналізі матеріалів справи судом першої інстанції помилково визнано обґрунтованими висновки ГУ ДМС України в Одеській області щодо достатності підстав для відмови у визнанні ОСОБА_1 саме біженцем в Україні, оскільки, на переконання колегія суддів, органом ДМС допущено неповне дослідження обставин його особової справи, доводів заявника та інформації по країні походження.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі основними доводами визначає помилкове неврахування його пояснень щодо обставин спроби притягнення до кримінальної відповідальності в межах сфальсифікованої кримінальної справи. Також судом першої інстанції не проаналізовано актуальну інформацію по країні походження позивача за 2020-2022 роки, яка свідчить про ігнорування протягом останніх кількох років прав людини на території Російської Федерації.

Додатково судова колегія враховує, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжується на теперішній час.

Наявність громадянства України у жінки та доньки позивача, під час військової агресії Російської Федерації проти України, подання ним заяви про набуття громадянства та заяви про визнання біженцем, на переконання колегії суддів, є додатковою підставою для обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань в ситуації, яка склалась на даний час.

Оцінивши доводи апелянта, судова колегія вважає, що вони можуть бути визнані в якості підстави для визнання його біженцем в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому підлягають більш ретельному дослідженню з огляду на таке.

В даному випадку, наявність підстав для задоволення заяви про визнання біженцем слід встановлювати із сукупної оцінки доводів заявника та обставин справи в контексті актуальної інформації по країні його походження.

Матеріали справи підтверджують, що у висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 12.01.2020 орган ДМС фактично обмежився наданням оцінки фактам, обставинам та доказам кримінального провадження відносно ОСОБА_1 у кримінальній справі, порушеній відносно нього у Російській Федерації.

Разом з тим, актуальна інформація за 2020-2022 роки, на яку, зокрема, посилається і позивач, а також загальновідома інформація, що міститься у ЗМІ, сукупно із позицією світової спільноти по відношенні до подій в Російській Федерації, вимагає надання належної та достатньої оцінки.

За таких умов, висновки відповідача, що звернення особи із заявою про визнання біженцем обумовлене лише бажанням уникнути кримінальної відповідальності в країні своєї громадянської належності за підозру у скоєнні злочину економічного характеру не є достатнім чином аргументованими та підлягають додатковому підтвердженню шляхом дослідження вищевказаних обставин.

Судова колегія враховує, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Разом з тим, факт вчинення злочину встановлюється вироком суду, що набрав законної сили, а за обставинами даної справи лише розглядається питання можливості притягнення позивача до кримінальної відповідальності.

З врахуванням вищенаведеного, неповне здійснення органами ДМС перевірки усіх обставин викладених позивачем, матеріалів його особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного та передчасного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке підлягає скасуванню.

Разом із тим, згідно сталої практики Верховного Суду, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи викладене, позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, із зобов`язанням ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду, викладених мотивувальній частині цієї постанови.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З урахуванням правових висновків суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 02 серпня 2022 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 320, 325, 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року скасувати та ухвалити постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №50-22 від 11.02.2022 року про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко