Справа № 380/11508/22
Суддя: Крутько Олена Василівна
Дата ухвалення: 2023-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Львівський окружний адміністративний суд в складі:
головуючої судді Крутько О.В.,
за участю секретаря судового засідання Сов`як Д.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 , громадянина Турецької республіки (позивач)
до Державної міграційної служби України (відповідач 1),
третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,
ВСТАНОВИВ:
Громадянин Турецької республіки ОСОБА_2 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, у якому заявлено наступні позовні вимоги: скасувати рішення Державної міграційної служби України №110-22 від 29 липня 2022 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Турецької республіки ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 03.12.2022 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, реєстраційний номер заяви 22, справа № 2021LV0022. Зазначає, що подаючи заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказував про свої побоювання повертатись до країни громадянської належності Республіки Туреччини, оскільки за національністю він курд і на території Туреччини відбувається турецько-курдський конфлікт це збройний конфлікт між урядом Туреччини та бойовиками робітничої партії Курдистану, що ведуть боротьбу за створення суверенної курдської держави, який триває з 1984 року і дотепер. Він також повідомив, що на території громадянської належності він є членом політичної партії HDP з тур. Halklarin Demokratik Partisi, курд. Partiya Demokratik a Gelan. Це Демократична партія народів ліва політична партія в Республіці Туреччина, яка активно відстоює права етнічних меншин в країні, особливо курдської меншості. У 2018 році Республіка Туреччина оголосила про початок операції «Оливкова гілка», фактично вступивши у конфлікт з курдами.
Позивач звертає увагу, що в Україні він перебуває з 2018 року, одружений, 11.08.2020 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні, строк дії якої закінчився 09.08.2021. 13.07.2021 позивач був затриманий працівниками поліції України та йому було вручено документи щодо екстрадиції. Станом на сьогоднішній день рішення про його екстрадицію відповідним органом не прийнято, стверджує, що кримінальне провадження щодо нього є сфальсифікованим, на момент перебування його у Туреччині його було виправдано за обвинуваченнями у даному кримінальному провадженні і він безперешкодно залишив свою країну, а подальші судові процеси проводились без його участі, що вважає пов`язаним з переслідуванням його як курда.
Позивач вважає підстави для відмови йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту необґрунтованими, просить задовольнити позовні вимоги.
Відповідач проти позову заперечив, подав відзив на позовну заяву, у якому наводить інформацію з відкритих джерел щодо конфліктних і складних ситуацій у Турецькій Республіці, пов`язаних з проживанням етнічної групи курдів, їх світоглядними, політичними та релігійними поглядами. Стверджує, що заявник не навів фактів особистого переслідування в країні походження. Зауважує, що перш ніж прибути в Україну він 6 місяців проживав у Грузії, а в Україну прибув не з метою шукача притулку, а як економічний мігрант.
Відповідач стверджує, що позивачем не було дотримано порядку звернення особи за захистом в Україні, встановленим статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки він протягом 5 робочих днів не звернувся за захистом, а зробив це після його затримання.
Відповідач наголошує, що відповідно до листа Львівської обласної прокуратури № 5516/1/4601-22 від 17.06.2022 Міністерством юстиції України розглядається запит компетентного органу Турецької Республіки про видачу громадянина цієї ж держави ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для притягнення до кримінальної відповідальності за статтею 149/1-а-с закону № 1-5237 (пограбування будинку вночі більш ніж однією людиною). Вважає, що заявник не бажає повертатись до країни свої громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Турецької Республіки.
Відповідач звертає увагу, що позивач не надав жодного документа про те, що він є членом Народної демократичної партії. Зауважує, що хоча заявник і міг стикатися з труднощами з веденням бізнесу та в побуті, однак він мав змогу навчатися в Університеті Ататюка в Ерзрумі, який закінчив та отримав диплом бакалавра зі спеціальністю у сфері готельної справи.
Відповідач вважає, що у разі повернення до Турецької Республіки заявнику не буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою від 25.08.2022 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі, підготовче засідання призначено на 15.09.2022.
18.11.2022 відкладено розгляд справи на 01.12.2022.
01.12.2022 протокольною ухвалою закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду на 22.12.2022.
22.12.2022 заслухано пояснення представників сторін, оголошено перерву у судовому засіданні на 26.01.2023.
26.01.2023 відкладено розгляд справи до 02.02.2023.
02.02.2022 в судовому засіданні досліджено докази, надано додаткові пояснення, оголошено перерву до 02.03.2023.
02.03.2023 представники сторін в судове засідання не з`явились, представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено до 23.03.2023.
23.03.2023 в судове засідання представники сторін не з`явились, представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи.
Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд враховує, що справа розглядається тривалий час, представники сторін в судових засіданнях надали пояснення, за їх участі досліджено докази. У задоволенні клопотання відповідача відмовлено.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які мають значення для справи, заслухавши позивача, представника позивача та представника відповідача, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
03.12.2021 громадянин Туреччини ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві анкеті позивач повідомив, що легально перетнув кордон України за візою з метою возз`єднання сім`ї з громадянкою України 13.11.2018, отримав посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 від 11.08.2020, яка була дійсною до 09.08.2021. Позивач повідомив, що оскільки за національністю він є курдом на території Туреччини зазнавав постійних насильницьких дій із застосуванням зброї, які загрожували його життю. Крім того вказав, що є членом політичної партії НДР у Туреччині (пасивний член партії) та був безпідставно обвинувачений у Туреччині за злочин, якого він не скоював і відбув покарання.
22.12.2021 ГУ ДМС у Львівській області прийнято наказ № 248 про оформлення документів ОСОБА_3 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затв. першим заступником начальника ГУ ДМС у Львівській області 22.12.2021.
09.12.2021 з громадянином Турецької Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , співробітником органу міграційної служби проведено співбесіду.
30.12.2021 ГУ ДМС України у Львівській області направило до Сектору міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області запит про здійснення перевірки наявності обставин, за яких заявника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У відповідь на запит Сектор міжнародного поліцейського співробітництва ГУ НП у Львівській області надав відповідь № 36/33/Y-2022 від 10.01.2022, у якій повідомив, що громадянин Туреччини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 документований паспортом громадянина Турецької Республіки НОМЕР_2 , станом на 10.01.2022 значиться каналами Генерального Секретаріату Інтерполу, з метою арешту та подальшої екстрадиції, дата оголошення в розшук 08.04.2021, країна ініціатор розшуку Турецька Республіка. До відповіді на запит долучено витяг з бази даних ГС Інтерполу.
21.01.2022 з громадянином Турецької Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , співробітником органу міграційної служби повторно проведено співбесіду.
Львівська обласна прокуратура на запит ГУ ДМС України у Львівській області, відповідно до листа № 19/3-2893-21 від 13.06.2022, скерувала відповідачу копію запиту компетентного органу Турецької Республіки про видачу громадянина цієї ж держави ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для притягнення до відповідальності з долученими до запиту документами. Одночасно повідомила, що за матеріалами, наданими іноземною стороною, кримінальні правопорушення, за які розшукується особа, не належать до військових та не носять політичного характеру.
За результатами розгляду особової справи № 2021LV0012 заявника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Турецької Республіки, 15.07.2022 ГУ ДМС України у Львівській області оформлено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням ДМС України від 29.07.2022 № 110-22 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

18.08.2022 позивач отримав повідомлення ГУ ДМС України у Львівській області № 14 від 10.08.2022 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 29.07.2022 № 110-22.

Позивач не погодився з діями (рішеннями) відповідачів та звернувся до суду з цим позовом.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі також Закон).

Згідно із п. п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 вказаного Закону:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У заяві заявник викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (ч.2 та 7 ст.7 Закону).

Разом з тим, положеннями п.6 ч.8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 11 ст. 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Так, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності, або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Суд встановив, що громадянин Туреччини ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві анкеті позивач повідомив, що легально перетнув кордон України за візою з метою воз`єднання сім`ї з громадянкою України 13.11.2018, отримав посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 від 11.08.2020, яка була дійсною до 09.08.2021. Позивач зазначив, що за національністю він є курдом та на території Туреччини зазнавав постійних насильницьких дій із застосуванням зброї, які загрожували його життю. Крім того вказав, що є членом політичної партії НДР у Туреччині (пасивний член партії) та був безпідставно обвинувачений у Туреччині за злочин, якого він не скоював і відбув покарання.

Відповідно до міжнародних рекомендацій УВКБ ООН від 01.12.2013 у сфері набуття міжнародного захисту, шукачі захисту зобов`язані надавати співробітнику міграційної служби всі докази історії ймовірного переслідування на території країни громадянської належності, їх розповідь повинна бути чіткою, детальною та правдоподібною.

У відповідності до міжнародних рекомендацій, переслідуванням можуть бути кваліфіковані ті діяння, які чинять суттєві перешкодам для заявників та суттєво порушують можливості для життя, роботи, навчання тощо.

Позивач не повідомив обґрунтованих фактів дискримінаційного до нього ставлення, яке б могло бути кваліфіковане як переслідування.

Викладена історія переслідування позивача є непідтвердженою, відсутня належна аргументація стосовно того, що порушення кримінальної справи щодо нього, винесення обвинувального вироку та призначення покарання були спричинені власне його політичною позицією чи національною належністю.

Позивач у свою чергу повідомив, що мав формальне членство в партії, не займався безпосередньо політичною діяльністю, лише інколи приймав участь у мітингах. При цьому позивачем не було долучено в якості підтвердження членського квитка на підтвердження членства у НДР у Туреччині .

За результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи та пояснень, зібраних при розгляді справи, суд враховує, що ОСОБА_2 не навів тверджень, які б вказували на наявність у нього політичних поглядів, можливого прийняття активної участі у політичних процесах, ініціативної та агітаційної діяльності, що б могли свідчити про стійкість його політичної позиції, могли створювати потенційну загрозу для представників органів державної влади, що б могло призвести до потенційних переслідувань позивача.

Щодо ймовірності переслідування через належність до курдів, позивач не зміг навести жодних проявів дискримінації стосовно нього за цією ознакою. За матеріалами особової справи він не зазнавав жодних обмежувальних заходів в Туреччині, мав змогу вільно здійснювати підприємницьку діяльність, здобувати освіту, переміщуватися територією Туреччини, безперешкодно оформити паспортний документ для виїзду за кордон та перетнути кордон країни громадянської належності, не був обмежений в доступі до використання юридичної допомоги у разі необхідності тощо.

Крім того, позивач мав можливість контактувати з представниками різних соціальних прошарків населення та представниками різних віросповідань під час його проживання на території країни громадянської належності, що також спростовує застосування будь-якої дискримінації щодо нього.

У сукупності матеріали особової справи позивача вказують на відсутність жодної дискримінації особи з боку органів державної влади, що спростовує викладену ним історію ймовірного переслідування на території країни громадянської належності.

Таким чином, неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Туреччини з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки ані під час перебування в регіоні постійного проживання, ані перебуваючи поза її межами він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд зауважує, що позивач визнає та підтверджує, що його прибуття до України мотивоване економічними та особистими сімейними причинами.

Проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача встановлено відсутність підстав у контексті можливого визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених п. 13 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року.

Слід зазначити, що позивач не зміг обґрунтувати можливість застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання стосовно нього у випадку повернення до Туреччини.

Також ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень, свавільних арештів, затримань або позасудових рішень в Туреччині; позивач був забезпечений всім необхідним під час проживання в країні громадянської належності.

Відповідачем досліджена актуальна інформація по країні походження та встановлено, що можливо визначити перспективи до подальшої стабілізації ситуації у сфері захисту прав та свобод населення Туреччини.

За результатами проведеної перевірки екстрадиційних документів встановлено, що кримінальні правопорушення, за які розшукується позивач, не належать до військових та не носять політичного характеру. Повідомлена позивачем інформація стосовно історії переслідування не підтверджується за результатами проведеної екстрадиційної перевірки. Так, у відповідності до наданих матеріалів, що підтверджені відповідними доказами, позивача обвинувачують у вчиненні пограбування.

Під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач заперечував свою причетність до діянь, які стали підставою для порушення проти нього кримінальної справи та винесення вироку на території країни громадянської належності та покликався на сфальсифікованість відповідних матеріалів.

Разом з тим, згідно наданих матеріалів позивач у межах розгляду цих справ надав свідчення, тому суд критично оцінює доводи позивача про необізнаність його з наявністю кримінального провадження щодо нього у країні громадянської належності

Відповідно до матеріалів справи позивач перебуває у міжнародному розшуку за каналами «Інтерполу». Відповідно до статті 3 статуту Інтерполу, діяльність зазначеної міжнародної організації не стосується політичних, військових, релігійних або расових питань.

Суд зауважує, що екстрадиція сама по собі не становить порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а Туреччина є стороною зазначеної конвенції та 02.08.1988 ратифікувала Конвенцію проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що причиною, за якої позивач наразі не бажає повертатися на територію Туреччини є не наявність побоювань конвенційних переслідувань в Туреччині, а наявність кримінального провадження на території країни громадянської належності. На користь таких доводів свідчить також те, що звернення його із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вдбулось, лише після його затримання компетентними органами України через розшук правоохоронними органами Туреччини.

Також суд враховує, що не зважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише через три роки після прибуття в Україну, чим не дотримано вимоги ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідно якої, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, Верховний Суд України в постанові від 16.02.2018 по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17), постанові від 11.10.2018 по справі № 815/1892/17 висловив правову позицію, згідно якої варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

На підставі викладеного суд враховує, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення за результатами розгляду заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Також суд зазначає, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу та доходить висновку, що факти, повідомлені позивачем, носять загальний характер, а тому не можуть бути визнані достатньою та обґрунтованою підставою для прийняття рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення ГУ ДМС № 110-22 від 29.07.2022.

Відповідно до положення ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів належними засобами доказування правомірність оскаржуваних наказів прийнятих відносно позивача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 14, 77, 90, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , громадянина Турецької республіки, до Державної міграційної служби України, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VІ «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України. У випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 03.04.2023.

Суддя Крутько О.В.