Справа № 120/19576/21-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 березня 2023 р. Справа № 120/19576/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Жмеринської міської ради Вінницької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивачка) з адміністративним позовом до Жмеринської міської ради Вінницької області (далі - відповідач) про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправною, на думку позивачки, бездіяльністю відповідача, яка полягає у неналежному розгляді заяви позивачки про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, а саме в неприйнятті відповідачем рішення за наслідком розгляду заяви.

Ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому представник заперечує щодо задоволення позовних вимог та вказує, що проект рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою було винесено на розгляд чергового засідання сесії міської ради, яка відбулася 01.12.2021. Проте, за результатами поіменного голосування проект рішення "Про розгляд звернень громадян щодо надання дозволів на розробку документацій із землеустрою" не прийнято: 4 - за, 0 - проти, 3 - утрималися, 28 - не голосували. Листом від 02.12.2021 за № Н-1452/2 позивачку було повідомлено про результати поіменного голосування.

Отже, відповідач вважає, що діяв виключно у спосіб, визначений законодавством та на його підставі, жодної бездіяльності при розгляді клопотання позивача не допустив.

Позивачкою подано відповідь на відзив, в якій вона заперечує проти доводів, викладених відповідачем у відзиві на позов. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду, зазначає, що відсутність належним чином оформленого рішення відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки чи відмову в його наданні, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом. Відтак, наголошує на бездіяльності відповідача щодо належного розгляду її заяви та просить задовольнити позов.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивачка звернулася до відповідача із клопотанням про надання їй дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області.

Разом із тим, як зазначає позивачка у позовній заяві, станом на дату звернення із даним позовом до суду, рішення за наслідком розгляду заяви відповідачем прийнято не було.

Листом від 02.12.2021 року №С-1462/2 за підписом першого заступника міського голови позивачку було повідомлено, що її заява про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність була включена до проекту рішення 16 сесії Жмеринської міської ради 8 скликання, засідання якої відбулося 01.12.2021 року. Результат голосування за даний проект рішення - рішення не прийнято.

Таким чином, вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у неналежному розгляді її заяви, а саме неприйняття рішення, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України.

Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами регулюється главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Так, положеннями статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

У той же час, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України.

Так, відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За змістом частини 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В силу частини 1 статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок про те, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством України не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 в справі № 545/808/17.

Також, з аналізу зазначених норм слідує, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою, повинен прийняти вмотивоване рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

За правилами пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Частиною 1 статті 59 Закону №280/97-ВР встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Тобто, розгляд клопотання заінтересованої особи повинен здійснюватись на засіданні сесії ради та завершуватися прийняттям рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 23.11.2018 в справі №826/8844/16.

Судом встановлено, що позивачка у визначеному законодавством порядку звернулась до відповідача з клопотанням щодо надання їй дозволу на розробку документації із землеустрою, проте відповідач одне із передбачених законодавцем рішень у спосіб встановлений законом (шляхом прийняття рішення на пленарному засіданні ради) не прийняв.

При цьому, як слідує із результатів поіменного голосування 16 сесії Жмеринської міської ради 8 скликання від 01.12.2021 щодо розгляду питання про надання позивачу дозволу на розробку документації із землеустрою, депутати проголосували наступним чином: "за" - 4, "проти" - 0, "утримались" - 3, не голосували - 28". За підсумками голосування рішення не прийнято.

Такі наслідки голосування, на думку суду, не є рішенням відповідача (розпорядчим актом), передбаченим вимогами Земельного кодексу України стосовно розгляду заяв громадян про надання дозволів на розробку документації із землеустрою, зокрема щодо позивачки.

Суд зауважує, що результати голосування (не голосували - 28 ) фактично свідчать про самоусунення депутатів від належного розгляду на сесії міської ради заяви позивача та прийняття відповідного рішення.

В свою чергу ситуація, яка виникла, спричиняє правову невизначеність, оскільки заява позивачки фактично залишається невирішеною через відсутність будь-якого конкретного рішення уповноваженого органу, а визначені законом строки на прийняття рішення уже закінчились.

Крім того, такий результат голосування не можна розцінювати як виконання відповідачем свого обов`язку, оскільки відповідач був зобов`язаний прийняти рішення, обираючи з двох можливих та передбачених Земельним кодексом України варіантів: надання дозволу чи/або відмову у наданні дозволу на розробку документації.

При цьому, судом не заперечується право колегіального органу приймати рішення в межах наданих йому повноважень, однак робити це він зобов`язаний з урахуванням чітких вимог та обмежень, встановлених законом, якими у цьому випадку є положення Земельного кодексу України.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не прийняті по суті рішення за наслідками розгляду заяви позивачки про надання їй дозволу на розробку документації із землеустрою.

При цьому, суд враховує висновки Верховного Суду у постанові №454/160/17 від 09.07.2021, від 19.08.2021 в справі №826/14320/17 та від 23.11.2021 в справі №580/704/21, які полягають у тому, що результати голосування не містять відповідного рішення і не відповідають поняттю акту органу місцевого самоврядування.

Таким чином, оскільки відповідачем не прийнято рішення про надання чи/або відмову в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою у відповідності до вимог Земельного кодексу України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не прийняття рішення за результатами розгляду заяви позивачки.

В той же час, беручи до уваги те, що подане позивачкою клопотання фактично залишилось не вирішеним, на думку суду, належним способом захисту прав та інтересів позивачки в спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивачки про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та прийняти мотивоване рішення про надання чи/або відмову у наданні відповідного дозволу.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з вищенаведених мотивів і підстав позовні вимоги підлягають задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивачки підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Жмеринської міської ради Вінницької області понесені ним судові витрати зі сплати судового збору.

Щодо відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу, то при вирішенні цього питання суд виходить з таких мотивів.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону:

договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4);

інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Частинами другою-третьою статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Судом встановлено, що між позивачкою та адвокатом Федоренко П.П. укладено Договір про надання правової (правничої) допомоги №52 від 25.10.2021.

Згідно з п. 1.1 Договору клієнт доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором щодо захисту інтересів останнього в органах державної влади, зокрема, в судах адміністративної юрисдикції.

Відповідно до п. 3.1 Договору вартість наданих юридичних послуг адвокат визначає в індивідуальному порядку в залежності від категорії та складності справи.

Пункт 3.2 Договору передбачає, що вартість послуг оформляється через додаткову угоду та підтверджується розрахунком.

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди №01 до договору про надання правової (правничої) допомоги №52 від 25.10.2021 норма годин праці адвоката складає: 0,1 (10%) мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021 року, що становить 600 (шістсот) гривень.

Згідно Акту надання послуг правової (правничої) допомоги від 21.12.2021 адвокат надав таку правову допомогу та юридичний супровід у справі:

- консультація та укладення договору про надання правової (правничої) допомоги - 40 хв., вартість 400 грн.;

- підготовка клопотання, графічних матеріалів та направлення через засоби поштового зв`язку до Жмеринської міської ради - 1 год., вартість 600 грн.;

- підготовка запиту про доступ до публічної інформації та направлення через засоби поштового зв`язку до Жмеринської міської ради - 1 год., вартість 600 грн.;

- підготовка позовної заяви до Жмеринської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - 4 год., вартість 2400 грн.

Таким чином, витрати позивача в розмірі 4000 грн. на професійну правову допомогу адвоката доводяться належними і допустимим доказами.

Водночас згідно з правовою позицією, наведеною у додатковій постанові Верховного Суду від 18.08.2021 у справі № 300/3178/20, витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено.

При цьому, суд зауважує, що позивачем надано докази щодо сплати коштів за надану правову допомогу в сумі 4000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №12 від 21.12.2021.

Суд зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат законом покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тобто, у даному випадку, на відповідача.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.

Відповідач свої заперечення щодо відшкодування позивачу витрат на правову допомогу не надав.

Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність справи, її значення для позивача та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в рамках спірних правовідносин, та у зв"язку із відсутністю клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат, суд доходить висновку, що витрати позивача на правову допомогу підлягають стягненню у сумі 4000 грн. і такий розмір відповідає вимогам розумності та обґрунтованості.

Аналогічна правова позиція міститься також в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі №640/4035/20, від 27 січня 2022 року у справі № 560/5358/20.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Жмеринської міської ради Вінницької області належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Жмеринської міської ради Вінницької області щодо не прийняття по суті рішення за наслідком розгляду клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою.

Зобов`язати Жмеринську міську раду Вінницької області у встановленому законом порядку розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області та прийняти мотивоване рішення про надання чи/або відмову у наданні відповідного дозволу.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 908 гривень (дев`ятсот вісім гривень) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн. (чотири тисячі гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Жмеринської міської ради Вінницької області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Жмеринська міська рада Вінницької області (вул. Центральна, 4, м. Жмеринка, ).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна