Справа № 380/1158/23
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/1158/23
У Х В А Л А
з питань закриття провадження в адміністративній справі
27 березня 2023 року м.Львів
Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., розглянувши в порядку письмового провадження клопотання про закриття провадження у справі № 380/1158/23 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частини НОМЕР_1 ), Львівської обласної військової (державної) адміністрації про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ «Українська залізниця» від імені якого діє регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), Львівської обласної державної адміністрації, в якому просить:

- Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 та Львівську обласну військову (державну) адміністрацію внести зміни до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 13.07.2022 № 907-АГ «Про примусове відчуження та вилучення майна в умовах правового режиму воєнного стану», в частині визначення способу передачі майна в умовах правового режиму воєнного стану, а саме: замість вилучення майна передбачити примусове відчуження майна.

23.03.2023 відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі. Мотивація вказаного клопотання наступна:

Як вбачається із адміністративного позову по даній справі позивач не згідний із наказом, який стосується Збройних Сил України та Львівської обласної військової адміністрації з питань позбавлення майна з метою його передачі для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Питання щодо відшкодування вартості майна у разі його примусового відчуження в умовах правового режиму воєнного.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Отже, не є публічно-правовим спір щодо управлінських дій суб`єкта владних повноважень, які були спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав третьої особи. Такий спір є спором про цивільне право, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного й адміністративного права.

Звернення до суду із цим позовом зумовлене необхідністю захисту майнових прав позивача, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Враховуючи наведене, можна дійти висновку, що позовні вимоги не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки предметом позову у цьому випадку є не оскарження процедури прийняття спірного рішення суб`єктом владних повноважень, а захист майнових прав та інтересів позивача.

Правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією спірного рішення, підпадають під визначення приватноправових і з урахуванням суб`єктного складу сторін мають вирішуватися судами за правилами господарського судочинства.

Суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При постановленні ухвали суд виходить з наступного:

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно із ст. 6 КАС України:

1. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

2. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

3. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

4. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України, Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

Також судом встановлено наступне:

Предметом спору по даній справі є саме - зобов`язання відповідачів, як суб`єктів владних повноважень вчинити певні дії, внести зміни до відповідного наказу, в частині визначення способу передачі майна в умовах правового режиму воєнного стану, а саме: замість вилучення майна передбачити примусове відчуження майна.

Згідно із ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

Відповідно суд буде розглядати даний спір лише в межах підстав та предмету спору.

В даному випадку спір підлягає розгляду адміністративним судом, оскільки відповідачі здійснюють публічно-владні управлінські функції, метою вирішення такого спору є зобов`язання відповідачів вчинити певні дії у сфері публічно-правових відносин, відповідно такий спір по суті є адміністративним, оскільки Господарський процес не передбачає вирішення вищевказаних позовних вимог.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується, як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини (далі Суд), яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Суд дотримується тієї думки, що це питання має розглядатися з урахуванням принципу юридичної визначеності, а не просто як втручання з боку виконавчої влади.

Як свідчить практика звернень громадян зі скаргами до Європейського суду, поняття «справедливий суд» може тлумачитись досить неоднозначно. Як правило особи, які не досягли у судовому провадженні бажаного результату, не завжди можуть уточнити, у чому конкретно полягала неповага з боку національних судів до їх права на справедливий суд. У багатьох випадках скарга на несправедливий судовий розгляд полягає у запереченні результату судового розгляду справи та тверджень щодо помилок стосовно фактів та права.

У зв`язку з цим слід нагадати позицію Суду, який зазначив, що згідно зі ст. 19 Конвенції, його функції полягають у забезпеченні Високими Договірними Сторонами їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї. Зокрема, питання помилок щодо фактів та права, які начебто були припущені національним судом, не належить до компетенції Суду доти, доки такі помилки не порушують прав та свобод, що захищаються Конвенцією (див. Garcia Ruiz v. Spain). Більше того, тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національними законодавством та судами. Суд нагадує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи.

За таких обставин клопотання відповідача про закриття провадження у справі не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 238, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника Львівської обласної військової (державної) адміністрації про закриття провадження у справі відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, окремо не оскаржується, заперечення щодо неї може бути викладено в апеляційній скарзі на рішення у цій справі.

Ухвалу складено в повному обсязі 31.03.2022 року.

Суддя Гавдик З.В.