Справа № 520/23230/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 р. Справа № 520/23230/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.06.2022, головуючий суддя І інстанції: Севастьяненко К.О., м. Харків, по справі № 520/23230/21

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

Фізична особо-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Харківській області (далі по тексту - ГУ ДПС у Харківській області, відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:

- рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 30.09.2021 скасувати;

- зобов`язати відповідача списати нараховані позивачу за період з 01 липня 2009 року до 31 жовтня 2021 року суми недоїмки зі сплати внеску, штрафів та пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску;

- зобов`язати відповідача зарахувати сплачені позивачем за період з 01.01.2017 по 31.12.2020 страхові внески в рахунок сплати позивачем єдиного внеску за періоди, вказані в платіжних дорученнях.

В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність оскаржуваного податкового рішення, оскільки з 01.07.2009 по 27.06.2018 ОСОБА_1 був найманим працівником ТОВ «Северський-2», а з 12.03.2020 по 30.09.2021 (дата винесення спірного рішення) перебував у трудових відносинах з ТОВ «Рент Пром», які сплачували за нього єдиний внесок, як роботодавці за працівника, а тому у контролюючого органу були відсутні підстави для подвійного стягнення з позивача відповідних сум податку. Зауважив, що у періоди з 01.01.2017 по 11.03.2020 та з червня 2020 року по 31.12.2020 позивач самостійно у передбачений законом строк сплачував за себе єдиний внесок, що підтверджується копіями платіжних доручень. Крім того, пославшись на ст. 58 Конституції України, просив застосувати до спірних правовідносин положення ч. 6 ст. 4 Закону "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", якими фізичні особи-підприємці звільняються від сплати ЄСВ за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.06.2022 у справі № 520/23230/21 адміністративний позов Фізичної особи - підприємець ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Скасовано Рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 30.09.2021.

Зобов`язано відповідача зарахувати своєчасно сплачені позивачем за період з 01.01.2017 по 31.12.2020 суми єдиного внеску за періоди, вказані в платіжних дорученнях позивача.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 2270,00 грн.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.06.2022 у справі № 520/23230/21 скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що згідно даних інформаційної системи «Податковий блок» ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ДПС у Харківській області з 01.07.2009, як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування, а з 01.07.2012 по теперішній час на спрощеній системі оподаткування, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4, п. 3 ч. 1 ст. 7 та ч. 5 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" є платником єдиного внеску та зобов`язаний здійснювати його сплату незалежно від отримання чи неотримання доходу за звітний період, у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Зазначив, що станом на 01.10.2013 до відповідача Пенсійним фондом України передано інформацію про стан розрахунків платників єдиного внеску (недоїмка/переплата), зокрема щодо ОСОБА_1 , недоїмка якого згідно з даними інтегрованої картки складає 6960,48 грн. Посилаючись на постійне порушення позивачем, починаючи з 01.10.2013, строків сплати сум єдиного внеску, стверджував про правомірність спірного рішення ГУ ДПС у Харківській області, яким відповідно до п. 2 ч. 11, ч. 1 ст. 25 вказаного Закону, у зв`язку з невиконанням позивачем вимог ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", за несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску застосовані штрафної санкції у розмірі 10 відсотків до 01.01.2015 та 20 відсотків з 01.01.2015, з одночасним нарахуванням пені.

Зауважив, що оскільки норма права щодо звільнення від сплати єдиного внеску, якими позивач обґрунтовував свою правову позицію, а саме ч. 6 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", набрала чинності з 01.01.2021, а оскаржуване рішення за несвоєчасну сплату/несвоєчасне перерахування єдиного внеску прийнято за період 2013 2018 роки, застосування таких норм судом першої інстанції є помилковим. Враховуючи, що ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність та отримував від неї дохід протягом 2013 - 2020 років, що підтверджується податковими деклараціями із розрахунком сум єдиного податку, які особисто подавались ним до контролюючого органу, перебування позивача у трудових відносинах для звільнення від сплати єдиного внеску фізичних осіб підприємців, які були найманими працівниками, не вели господарську діяльність та не отримували доходи від її здійснення, має значення виключно з 01.01.2021. Вищенаведене узгоджується з правовою позицію Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19.

У надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти задоволення її вимог та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне і обґрунтоване, оскільки відповідачем не надано достатніх доказів на підтвердження правомірності прийняття відповідачем рішення від 30.09.2021 № , тобто, в порушення ч. 2 ст. 77 КАС України не доведено наявності у позивача станом на 01.10.2013 недоїмки зі сплати єдиного внеску у сумі 6960,48 грн та підстав для внесення суми недоїмки до інтегрованої картки позивача.

Посилання апелянта на відомості інформаційної системи ГУ ДПС в Харківській області вважає недостатніми для підтвердження недоїмки у ФОП ОСОБА_1 за залишками, переданими Пенсійним фондом України.

Зауважив, що відповідачем не надано жодних документів, передбачених ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на підставі яких контролюючим органом здійснено обчислення єдиного внеску позивача. Також, вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не може бути застосована спеціальна норма п. 2 ч. 1 ст. 7 вказаного закону, оскільки з 01.07.2012 позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців серія В02 № 992750 зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця від 01.07.2009 року, за адресою : АДРЕСА_1 .

06.10.2021 позивачем було отримано оскаржуване рішення ГУ ДПС у Харківській області № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) і єдиного внеску від 30.09.2021 року, відповідно до якого ФОП ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити загальну суму 49552 грн 08 коп, яка складається зі штрафу за період 22.01.2013 до 04.07.2018 у розмірі 1317,71 грн та штрафу за період 21.05.2015 до 14.01.2021 у розмірі 5235,82 грн, а також з пені у розмірі 42998, 55 грн. за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

12.10.2021 позивачем надіслано скаргу вих. № 01 до Державної податкової служби щодо скасування рішення №, як протиправного.

Листом Державної податкової служби України від 04.11.2021 за вих.№ 24532/6/99-00-06-02-01-06 про результати розгляду скарги від 29.10.2021 року, рішення № залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з адміністративним позовом про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваного рішення ГУ ДПС у Харківській області та відсутності у контролюючого органу підстав для стягнення з позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску, оскільки у період з 01.07.2009 по 27.06.2018 та за травень-липень, вересень-грудень 2020 року, за позивача, як найманого працівника, відповідні суми податків сплачували роботодавці, а у період з 01.01.2017 по 12.03.2020, коли ФОП ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах та займався господарською діяльністю, позивач сплачував єдиний внесок сам за себе незалежно від отримання прибутку, що підтверджується матеріалами справи.

Обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача, суд, з посиланням на ч. 2 ст. 9, п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, вважав за необхідне зобов`язати відповідача зарахувати своєчасно сплачені позивачем за період з 01.01.2017 по 31.12.2020 суми єдиного внеску за періоди, вказані в платіжних дорученнях ФОП ОСОБА_1 ..

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (перегляду підлягає рішення суду в частині задоволення позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства врегульовані нормами Податкового кодексу України, а в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку - нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі - Закон № 2464-VI).

Нормами пп. 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) законодавець надав визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

В силу положень п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний внесок.

За правилами абз.1 ч. 5 ст. 9 Закону № 2464-VI сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Виходячи зі змісту абз. 1 п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом до 01.01.2021 (дата набрання чинності Закону України № 592-IX від 13.05.2020 «Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників») врегульовано не було.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску, а тому неприйнятними є доводи контролюючого органу про відсутність в такому випадку подвійного оподаткування з огляду на те, що фізичні особи-підприємці, які одночасно є найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності.

Аналогічного правова позиція міститься у постановах Верховного Суду у справі № 440/2149/19, від 03.12.2020 у справі № 140/2122/19, від 22.09.2020 по справі № 620/2772/19, яка в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.

Слід зазначити, що в подальшому Законом України № 592-IX від 13.05.2020 (набрав чинності 01.01.2021), яким ст. 4 Закону № 2464-VI доповнено частиною шостою, відповідно до якої особи, зазначені у пунктах 4 і 5 частини першої цієї статті, які мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску за умови самостійного визначення за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі менше мінімального страхового внеску, бази нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, з огляду на вищевикладені висновки Верховного Суду, у правовідносинах, які виникли з приводу сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, контролюючий орган має діяти таким чином, щоб уникнути подвійного оподаткування платника, незалежно від того, що законодавцем відповідну норму запроваджено лише з 01.01.2021.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону 2464-VI, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 10 ст. 25 Закону 2464-VI на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Положеннями п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону 2464-VI (в редакції до 01.01.2015) передбачено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Положеннями цієї ж норми (п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI) в редакції з 01.01.2015 передбачено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску (ч. 14 ст. 25 Закону № 2464).

Отже, зміст вище наведених положень законодавства свідчить про те, що в разі несвоєчасної та/або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, про що органом доходів і зборів приймається відповідне рішення. При цьому, розрахунок цих фінансових санкцій здійснюється на підставі даних інформаційної системи такого органу.

Колегією суддів встановлено, що заборгованість позивача, виникла у зв`язку із несплатою суми недоїмки, переданої Пенсійним фондом України та нарахованих сум єдиного внеску за ІІІ - ІV квартали 2013 року, І ІV квартали 2014 року, І ІV квартали 2015 року, І ІV квартали 2016 року, І ІV квартали 2017 року, І ІV квартали 2018 року, І ІV квартали 2019 року, І ІV квартали 2020 року.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Колегія суддів зазначає, що відповідач стверджуючи про наявність у позивача станом на 01.10.2013 недоїмки з єдиного внеску у розмірі 6960,48 грн посилається на передані Пенсійним фондом України до ГУ ДПС в Харківській області відомості.

Разом з цим, на підтвердження вказаних обставин контролюючий орган, всупереч вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, не надає жодних доказів передання відповідної інформації від Пенсійного фонду України та не обґрунтовує розмір такої недоїмки, не наводить обставин її утворення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до витягу з інтегрованої картки платника податку контролюючий орган здійснював нарахування єдиного внеску у наступних розмірах: 19.10.2013 2 388,06 грн (нараховано за І та ІІ квартал 2013 року); 21.10.2013 1 194,03 грн (нараховано за ІІІ квартал 2013 року); 20.01.2014 1 218,67 грн (нараховано за ІV квартал 2013 року); 22.04.2014 1 218,67 грн (нараховано за І квартал 2014 року); 21.07.2014 1 267,95 грн (нараховано за ІІ квартал 204 року); 21.10.2014 1 267,95 грн (нараховано за ІІІ квартал 2014 року); 20.01.2015 1 267,95 грн (нараховано за ІV квартал 2014 року); 22.04.2015 1 267,95 грн (нараховано за І квартал 2015 року); 21.07.2015 1 267,95 грн (нараховано за ІІ квартал 2015 року); 21.10.2015 1 267,95 грн (нараховано за ІІІ квартал 2015 року); 20.01.2016 1 323,47 грн (нараховано за ІV квартал 2015 року); 22.04.2016 1 434,51 грн (нараховано за І квартал 2016 року); 21.07.2016 909,48 грн (нараховано за ІІ квартал 2016 року); 21.10.2016 941,16 грн (нараховано за ІІІ квартал 2016 року); 20.01.2017 957,00 грн (нараховано за ІV квартал 2016 року); 22.04.2017 990,00 грн (нараховано за І квартал 2017 року); 21.07.2017 2 112,00 грн (нараховано за ІІ квартал 2017 року); 21.10.2017 2 112,00 грн (нараховано за ІІІ квартал 2017 року); 20.01.2018 2 112,00 грн (нараховано за ІV квартал 2017 року); 19.04.2018 2 457, 18 грн (нараховано за І квартал 2018 року); 19.07.2018 2 457, 18 грн (нараховано за ІІ квартал 2018 року); 19.10.2018 2 457, 18 грн (нараховано за ІІІ квартал 2018 року); 21.01.2019 2 457, 18 грн (нараховано за ІV квартал 2018 року); 19.04.2019 2 754, 18 грн (нараховано за І квартал 2019 року); 19.07.2019 2 754, 18 грн (нараховано за ІІ квартал 2019 року); 21.10.2019 2 754, 18 грн (нараховано за ІІІ квартал 2019 року); 20.01.2020 2 754, 18 грн (нараховано за ІV квартал 2019 року); 21.04.2020 2 078, 12 грн (нараховано за І квартал 2020 року); 20.07.2020 1 039, 06 грн (нараховано за ІІ квартал 2020 року); 19.10.2020 3 178,12 грн (нараховано за ІІІ квартал 2020 року); 19.01.2021 3 300,00 грн (нараховано за ІV квартал 2020 року.

При цьому, апелянт стверджує, що за 2013, 2015, 2016 роки позивачем взагалі не сплачувався єдиний внесок, а у 2014 році сплачено 1 194,03 грн (нараховано 5 022,52 грн), за 2015 та 2016 роки сплата відсутня, у 2017 році сплачено 6 336,00 грн (нараховано 7 326,00 грн), у 2018 році сплачено 9 483,54 грн (нараховано 9 828,72 грн), у 2019 році сплачено 10 819,72 (нараховано 1106,72 грн); у 2020 році сплачено 9 049,48 грн (нараховано 9 595,30 гривень), тобто у меншому розмірі, ніж нараховано контролюючим органом.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що у період з 05.05.2009 по 27.06.2018 позивач, відповідно до копій трудової книжки НОМЕР_1 з 05.05.2009 по 27.06.2018 (а.с. 11-13), працював як найнятий робітник у ТОВ «Северський-2» на посаді інженера з матеріально-технічного постачання та збуту першої категорії.

При цьому, у спірний період з 22.01.2013 по 27.06.2018 за позивача, як найманого працівника, єдиний внесок сплачував ТОВ «Северський-2», що підтверджується витягами з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 та ОК-7 щодо ОСОБА_1 , згідно з яким роботодавець здійснив сплату єдиного внеску за ІІІ - ІV квартали 2013 року, І ІV квартали 2014 року, І ІV квартали 2015 року, І ІV квартали 2016 року, І ІV квартали 2017 року, І ІІ квартали 2018 року.

Колегія суддів зазначає, що позивач у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є застрахованою особою і зобов`язаний сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Однак, враховуючи, що за період з 22.01.2013 по 27.06.2018 сплата єдиного внеску за позивача в розмірі не менше мінімального була здійснена його роботодавцем, у ОСОБА_1 відсутній обов`язок по сплаті за цей період єдиного внеску ще і як фізичною особою-підприємцем, яка не отримувала дохід від такої діяльності.

Факт перебування особи на обліку в органах податкової служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, стверджуючи про отримання позивачем доходів протягом всього спірного періоду з 2013 року по 2020 рік, та як наслідок виникнення у ФОП ОСОБА_1 обов`язку зі сплати єдиного внеску, не надав ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції жодних доказів на підтвердження таких обставин із зазначенням конкретних періодів та розміру отриманих доходів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, позивач з дотриманням строків, передбачених абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI, у періоди з 01.01.2017 по 11.03.2018 самостійно сплачував ЄСВ, що підтверджується копіями платіжних доручень: № 9 від 12.04.2017 на суму 2112,00 грн, у призначенні платежу зазначено: ЄСВ на ФОП за 1-й кв. 2017 року; № 11 від 17.07.2017 на суму 2112, 00 грн, у призначенні платежу зазначено: ЄСВ на ФОП за 2-й кв. 2017 року; № 16 від 11.10.2017 на суму 2112, 00 грн, у призначенні платежу зазначено: ЄСВ на ФОП за 3-й кв. 2017 року; № 2 від 05.01.2018 на суму 2112, 00 грн, у призначенні платежу зазначено: ЄСВ на ФОП за 4-й кв. 2017 року.

З наведеного слідує, що єдиний внесок за І ІV квартали 2017 року був сплачений за позивача як роботодавцем ТОВ «Северський-2», так і самим ФОП ОСОБА_1 . При цьому, сплата позивачем єдиного внеску фактично відбувалося у подвійному розмірі.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VI, внаслідок чого дійшов висновку про виникнення у позивача з 01.01.2017 обов`язку зі сплати ЄСВ незалежно від наявності доходу (прибутку), оскільки вказана норма відноситься до платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, в той час як ФОП ОСОБА_1 з 01.07.2012 перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Колегією суддів з копії трудової книжки ОСОБА_1 встановлено, що останній з 27.06.2018 по 10.03.2020 не перебував у трудових відносинах, отже, не був найманим працівником, а тому з огляду на вищенаведені висновки Верховного Суду, зобов`язаний сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI максимальна база величини нарахування єдиного внеску - це максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п`яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Нормами ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 Закону № 2464, встановлено у розмірі 22%, до визначеної ст.7 Закону № 2464 бази нарахування єдиного внеску.

Термін сплати єдиного внеску, для зазначених осіб встановлено в абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI, а саме платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок..

Відповідно до положень статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", у 2018 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні. Таким чином, розмір єдиного внеску за 1 календарний місяць дощ фізичних осіб- підприємців, що не отримують доходів, становив:

3723,00 * 22% = 819,06 грн.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", у 2019 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 4173, 00 гривні. Таким чином, розмір єдиного внеску за 1 календарний місяць для фізичних осіб-підприємців, що не отримують доходів, становив:

4173, 00 * 22% = 918,06 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за період з 01.01.2018 по 11.03.2020 вказані суми сплачувались щоквартально у встановлені строки, що підтверджується наступними копіями платіжних доручень з призначенням платежу ЄСВ за ФОП: № 9 від 04.04.2018 на суму 2457, 18 грн за 1-й кв. 2018 року; № 12 від 04.07.2018 на суму 2457, 18 грн за 2-й кв. 2018 року; № 18 від 02.10.2018 на суму 2457, 18 грн за 3-й кв. 2018 року; № 22 від 09.01.2019 на суму 2457, 18 грн за 4-й кв. 2018 року; № 27 від 05.04.2019 на суму 2754, 18 грн за 1-й кв. 2019 року; № 31 від 09.07.2019 на суму 2754, 18 грн за 2-й кв. 2019 року; № 33 від 07.10.2019 на суму 2754, 18 грн за 3-й кв. 2019 року; № 35 від 08.01.2020 на суму 2754, 18 грн за 4-й кв. 2019 року; № 21 від 16.04.2020 на суму 2078,12 грн за січень-лютий 2020 року.

З наведеного слідує, що позивачем у встановлений чинним законодавством строк (до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок) належним чином виконано обов`язок зі сплати ЄСВ за період з 01.01.2018 по 11.03.2020 (І - ІV квартали 2018 року, І ІV квартали 2019 року).

Докази отримання позивачем доходу від підприємницької діяльності у вказаний період, що зумовило б обрахування суми ЄСВ виходячи з інших показників, відповідачем до матеріалів справи не надано, а судом апеляційної інстанції не встановлено. Також ГУ ДПС у Харківській області не доведено наявності підстав для нарахування позивачу єдиного внеску у розмірах, що обліковується в інтегрованій картці платника податку, що є більшим, ніж мінімальний страховий внесок у відповідні роки.

Щодо наступного періоду з 12.03.2020 по 30.09.2021 (дата винесення спірного податкового рішення), колегія суддів вказує, що відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1 позивач 12.03.2020 призначений на посаду директора ТОВ «Рент Пром», а отже з цієї дати перебуває у трудових відносинах.

Так, з наданих позивачем витягів з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 та ОК-7 щодо ОСОБА_1 , вбачається, що ТОВ «Рент Пром» здійснено сплату єдиного внеску за травень - липень 2020 року, вересень грудень 2020 року, січень-вересень 2021 року.

Крім того, ФОП ОСОБА_1 було самостійно сплачено страхові внески за червень 2020 року та ІІІ-ІV квартали 2020 року (періоди, в які роботодавець не сплачував ЄСВ за позивача, як найманого працівника), що підтверджується копіями платіжних доручень: №39 від 13.07.2020 року на суму 1039,06 грн., у призначенні платежу зазначено: ЄСВ на ФОП за червень 2020 року; № 42 від 01.10.2020 року на суму 3178, 12 грн., у призначенні платежу зазначено: ЄСВ на ФОП за 3 кв. 2020 року; №46 від 14.01.2021 року на суму 3300,00 грн., у призначенні платежу зазначено: ЄСВ на ФОП за 4-й кв. 2020 року.

Отже, матеріалами справи підтверджується, як самостійна сплата позивачем єдиного внеску, так і сплата ТОВ «Рент Пром» відповідного податку за найманого працівника ОСОБА_1 у період з 01.07.2020 по 30.09.2020.

З огляду на викладені в цій постанові висновки суду апеляційної інстанції твердження контролюючого органу про наявність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску незалежно від перебування ним у трудових відносинах є неприйнятними, оскільки застосування норм законодавства у спосіб, на якому наполягає відповідач, призведе до подвійного оподаткування платника.

Стосовно несплати позивачем ЄСВ за березень, квітень та травень 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 п. 2 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» із змінами і доповненнями, внесеними Законами України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ, від 13 травня 2020 року № 591-ІХ: «Тимчасово звільняються від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, в частині сум, що підлягають нарахуванню, обчисленню та сплаті такими особами за періоди з 1 по 31 березня та з 1 по 30 квітня 2020 та з 1 по 31 травня року за себе. При цьому положення абзацу другого пункту 2 частини першої статті 7 цього Закону щодо таких періодів для таких осіб не застосовуються.

Такі особи можуть прийняти рішення про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску за періоди з 1 по 31 березня та з 1 по 30 квітня 2020 року в розмірах та порядку, визначених цим Законом. У такому разі інформація про сплачені суми зазначається у звітності про нарахування єдиного внеску за звітний період, визначений для таких осіб цим Законом».

З наведеного слідує, що фізичні особи-підприємці, як платники єдиного внеску (п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України № 2464-VI), звільнені від нарахування та сплати єдиного внеску за себе у період з березня по травень 2020 року.

Отже, колегією суддів під час апеляційного перегляду справи не встановлено порушення позивачем ні строків сплати ЄСВ, ні невідповідності розміру сум податку вимогам законодавства, у періоди самостійного виконання позивачем обов`язку зі сплати єдиного внеску, як фізичною особо-підприємцем.

Крім того, колегією суддів взято до уваги, що відповідачем у спірних відносинах не було виконано обов`язок щодо своєчасного надіслання вимог про сплату боргу (недоїмки).

Так, відповідно до абз. 2 п. 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 № 449 (далі - Інструкція № 449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

За змістом п. 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

З аналізу норм Інструкції № 449 вбачається, що у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску, фіскальний орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу формує та надсилає (вручає) платнику податків вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.

Однак, доказів формування контролюючим органом та надіслання позивачу вимог про сплату боргу (недоїмки) на загальну суму 49552,08 грн (штраф та пеня за рішенням від 30.09.2021 № ), протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла сума недоїмки зі сплати єдиного внеску, матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що рішення від 30.09.2021 №, яким до ФОП ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції та нараховано пеню за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальну суму 49552,08 грн, винесене відповідачем не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом № 2464-VI, без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття, а відтак, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Беручи до уваги вищенаведені норми права, враховуючи не доведення ГУ ДПС в Харківській області порушення ФОП ОСОБА_1 обов`язку зі сплати єдиного внеску та наявності підстав для застосування до нього фінансових санкцій за несвоєчасну сплату, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача зарахувати своєчасно сплачені ФОП ОСОБА_1 з 01.01.2017 по 31.12.2020 суми єдиного внеску за періоди, вказані в платіжних дорученнях позивача.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.06.2022 по справі № 520/23230/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій