Справа № 500/4200/22
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Справа №500/4200/22

29 березня 2023 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого Мартиць О.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Холоденко В.В.

представника позивача адвоката Островської О.Н.

представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України Логвінова В.Ю.

розглянувши у підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження клопотання представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про залишення позову без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до 2 Стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 літера "Т" Національної гвардії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

22 листопада 2022 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до 2 Стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 літера "Т" Національної гвардії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якій просив:

визнати протиправним та скасувати п.2.4. рішення від 15.12.2020 житлово-побутової комісії 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 літера "Т" Національної гвардії України, оформлене протоколом №8,

визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України, 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 літера "Т" Національної гвардії України щодо подання звернення та документів у Виконавчий комітет Тернопільської міської ради про видачу ордера на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення житлово-побутової комісії 2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 від 15.12.2020 протокол №8 - ОСОБА_2 та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України, НОМЕР_2 стрілецький батальйон військової частини НОМЕР_1 літера "Т" Національної гвардії України подати звернення у Виконавчий комітет Тернопільської міської ради про видачу ордера на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення житлово-побутової комісії 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 літера "Т" Національної гвардії України від 29.10.2021 протокол №4 - ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 28.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 21.12.2022.

Відповідно до статей 162-164 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено відповідачам 15-денний строк, з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву; позивачу 5-денний строк, з дня отримання відзиву на позов, для подання відповіді на відзив; в разі подання позивачем відповіді на відзив, відповідачам 5-денний строк з дня отримання відповіді на відзив для надання своїх заперечень.

Запропоновано третій особі надати пояснення щодо спору в даній справі.

19.12.2022 через відділ документального забезпечення Тернопільського окружного адміністративного суду від представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд залишити позовну заяву без розгляду у зв`язку із порушенням строків звернення до суду чи у зв`язку із несплатою судового збору залишити без руху. Відмовити в задоволенні позовних вимог, викладених в позовній заяві ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії в повному обсязі.

21.12.2022 ухвалою суду підготовче засідання відкладено на 23.01.2023.

Також ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 21.12.2023 зобов`язано відповідача по справі Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України надати суду у строк до 16.01.2023 такі докази:

всі документи, які стосуються перебування на квартирному обліку позивача ОСОБА_1 та прийняті рішення, зокрема житлово-побутової комісії 2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 "Т" Національної гвардії України стосовно питання виділення спірного житла: від 29.10.2021 протокол №4, від 15.12.2020 протокол №8 та інші.

матеріали службового розслідування з приводу того, що спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_2 одночасно розподілялася двом військовослужбовцям.

11.01.2023 представником третьої особи адвокатом Басюр Л.М. подано до суду пояснення на позовну заяву.

23.01.2023 в підготовчому засіданні оголошено перерву до 13.02.2023.

13.02.2023 в підготовчому засіданні ухвалою суду постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання продовжено строк підготовчого провадження, наступне підготовче засідання призначено на 28.02.2023.

27.02.2023 представником відповідача подано на адресу суду заяву про приєднання до матеріалів справи витребованих документів.

28.02.2023 від представника позивача адвоката Островської О.Н. надійшла до суду заява про зміну підстав позову разом із новою редакцією позовної заяви.

28.02.2023 підготовче засідання не відбулося через відсутність зв`язку та доступу до мережі Інтернет, про що свідчить складений акт про відсутність мережевого зв`язку та електричної енергії від 28.02.2023, підготовче засідання відкладено на 15.03.2023.

15.03.2023 підготовче засідання не проводилося у зв`язку з повітряною тривогою, про що секретарем судового засідання складено акт та відкладено на 29.03.2023.

29.03.2023 в підготовчому засіданні представником відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України підтримано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із порушенням строків звернення до суду.

В обґрунтування заявленого клопотання у відзиві на позовну заяву від 19.12.2022 зазначено, що відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Позивача ОСОБА_1 було повідомлено про прийняте рішення, а саме про відмову у виділенні однокімнатної квартири АДРЕСА_3 житловою площею 18,1 кв.м. 10.02.2022.

Однак позивач звернувся до суду як зазначено в позовній заяві лише 27 листопада 2022, тобто пропустив місячний строк звернення до суду на 8 місяців.

При цьому клопотання про поновлення строку звернення до суду визначеного КАС України не заявлено.

Отже з цих підстав, на думку представника з посиланням на норми чинного законодавства України та судову практику, позовні вимоги слід залишити без розгляду.

Представник позивача адвокат Островська О.Н заперечила проти задоволення клопотання, пояснивши, що позивачу стало відомо про порушення його житлових прав з листа Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 31.08.2022 про розгляд звернення в/ч НОМЕР_1 щодо видачі ордера на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення житлово-побутової комісії 2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 від 15.12.2020 протокол №8 - ОСОБА_2 .

Таким чином строк звернення до суду з цим позовом не пропущено.

Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши матеріали справи суд при вирішенні клопотання представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із порушенням строків звернення до суду, враховує таке.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Проте, процесуальним законом передбачені певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно з частинами першою, другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Так, 22.11.2022 позивач ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до 2 Стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 літера "Т" Національної гвардії України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Головного управління Національної гвардії України, Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку у 2 стрілецькому батальйоні військової частини НОМЕР_1 літера "Т" Національної гвардії України з 30.11.2010 в списках загальної черги, з 09.08.2916 в списках осіб, які мають право на першочергове отримання житла (як учасник АТО) та з 20.07.2021 зарахований в списки осіб, які користуються правом позачергового отримання житла.

З 27.02.2022 ОСОБА_1 проходить військову службу під час мобілізації та військового стану в зоні ведення бойових дій.

Рішенням житлово-побутової комісії НОМЕР_2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 "Т" Національної гвардії України від 29.10.2021 ОСОБА_1 розподілено однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , оскільки черговість на отримання житла в нього наступила.

З листа Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 31.08.2022 позивачу стало відомо, що на розгляді у Виконавчому комітеті Тернопільської міської ради перебуває звернення в/ч НОМЕР_1 щодо видачі ордера на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення житлово - побутової комісії 2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 від 15.12.2020 протокол №8 - ОСОБА_2 , яке вважає протиправним та таким, що порушує права позивача на отримання житла, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 1 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"). Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства (абзац третій пункту 1 цієї статті).

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України у чинній редакції). За змістом пункту 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, військова служба теж була віднесена до служби публічної.

Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно зі спорами з військовими частинами щодо реалізації гарантій забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями), належать до юрисдикції адміністративних судів.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22 сформовано наступний правовий висновок, який відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 КАС України повинен враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-XII).

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 17.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 №757/2022 продовжувався воєнний стан.

Конституційний Суд України у Рішенні №9-зп від 25 грудня 1997 року зазначив, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 6-зп від 25 листопада 1997 року Головним обов`язком держави, згідно зі статтею 3 Конституції України, є утвердження і забезпечення прав і свобод людини. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції України).

У рішенні Конституційного Суду України № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року зазначено, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Крім того, відповідно до абзацу другого підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019, утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, частини першої статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні ефективного механізму такого захисту.

Рішення Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 зазначено, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей у їхніх правах і свободах означає потребу забезпечення їм рівних юридичних можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод; у правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 2-р(II)/2022 від 6 квітня 2022 року гарантована Конституцією України рівність усіх людей у їхніх правах і свободах означає конечність забезпечення їм рівних юридичних можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У державі, керованій правовладдям, звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, а додержання загальних принципів рівності громадян перед законом та заборони дискримінації, що їх визначено приписами частин першої, другої статті 24 Конституції України, є неодмінним складником реалізації права на судовий захист.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Так, у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom, заява №4451/70, пункти 28-36) Європейським судом з прав людини було визначено, що право на доступ до суду є одним з аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. У цій справі Суд визнав право на доступ до суду як невід`ємний аспект гарантій, закріплених у статті 6, пославшись на принципи верховенства права та недопущення свавілля, покладені в основу більшості положень Конвенції. Разом з тим, право на доступ до суду повинно бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним" (рішення у справі "Беллє проти Франції" (Bellet v. France), заява №13343/87, пункт 36). Це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд (рішення у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany ), [ВП] заява № 42527/98, пункт 45 та рішення у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії", (Lupeni Greek Catholic Parish and others v. Romania), [ВП] заява №76943/11, пункти 84, 86).

При цьому необхідно звернути увагу на Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 "Про верховенство права" (Venice Commission: the Rule of Law; прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року (далі - Доповідь Венеціанської комісії).

Так, у пункті 24 Доповіді Венеціанської комісії було зазначено, що у рамках Організації Об`єднаних Націй поняття "верховенство права", що було включене до преамбули Загальної декларації прав людини (1948), застосовується для впровадження низки принципів, що мають властивість змінюватися залежно від того чи іншого контексту; порівняння двох доповідей, підготовлених за короткий проміжок часу (2002 - 2004 рр.), демонструє цю різноманітність підходів: у першій наголошується, приміром, на таких елементах, як незалежна судова система, незалежні установи захисту прав людини, визначені та обмежені повноваження влади, справедливі та прозорі вибори; тоді як у другій увагу сконцентровано (у більш класичний спосіб) на таких елементах, як якість законодавства, ієрархічна вищість закону, рівність перед законом, відповідальність перед законом, юридична визначеність, процесуальна та судова прозорість, уникнення свавілля, поділ влади та ін.

Крім того, в пункті 37 Доповіді Венеціанської комісії вказано, що верховенство права включає в себе вісім інгредієнтів: (1) доступність закону (в тому значенні, що закон має бути зрозумілим, чітким та передбачуваним); (2) питання юридичних прав мають бути вирішені нормами права, а не на основі дискреції; (3) рівність перед законом; (4) влада має здійснюватися у правомірний, справедливий та розумний спосіб; (5) права людини мають бути захищені; (6) мають бути забезпечені засоби для розв`язання спорів без надмірних матеріальних витрат чи надмірної тривалості; (7) суд має бути справедливим; (8) дотримання державою як її міжнародно правових обов`язків, так і тих, що обумовлені національним правом.

При цьому суд враховує, що згідно з пунктом 43 Рекомендації CM/Rec (2004)20 Комітету Міністрів державам-членам щодо судового перегляду (прийнята Комітетом Міністрів 15 грудня 2004 року на 909-му засіданні на рівні постійних представників) право на доступ до судового перегляду має бути ефективним. Встановлення обов`язку використовувати всі інші засоби захисту не має бути перешкодою для тих, хто бажає перегляду адміністративного акта.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom, заява №8225/78), пункт 96 рішення у справі "Кромбах проти Франції" (Krombach v. France, заява № 29731 /96).

У справі "Bellet v. France" (заява №23805/94, пункт 36) Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Також, у рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" (Miragall Escolano and оthers v. Spain, заяви №№38366/97, 38688/97, 40777/98, 40843/98, 41015/98, 41400/98, 41446/98, 41484/98, 41487/98 and 41509/98, пункт 51) та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada. Cavanilles v. Spain, заява №28090/95, пункт 45) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, у пункті 52 рішення у справі "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Скордіно проти Італії" (Scordino v. the Italy № 36813/97, пункти 190 та 191).

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі Valkova v. Bulgaria (заява № 48149/09; пункт 19) Суду доводиться з`ясовувати, чи було процедурне обмеження щодо доступу до суду, застосоване судом у національному остаточному рішенні, чітким, доступним та передбачуваним у значенні практики Суду, чи переслідувало воно законну мету та чи було пропорційним з цією метою (див. рішення у справі "Lupas and others v. Romania", Заяви №1434/02, 35370/02 та 1385/03, пункт 67).

ЄСПЛ також у справі "Корня проти Республіки Молдова" (Cornea v. the Republic of Moldova, заява №22735/07, п.п. 21-26; констатовано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції) зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним й може підлягати в деяких випадках обмеженням. Суд повинен переконатись у тому, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу до суду таким чином, що порушується сам зміст цього права. Більше того, обмеження буде неспівмірним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо не існує розумної співмірності між застосованими заходами і переслідуваною метою (рішення у справі "Уейт і Кеннеді проти Німеччини", заява №26083/94, пункт 59). Право на доступ до суду буде порушеним, коли регулювання не переслідує більше мету правової безпеки і належного управління правосуддям, а являє собою бар`єр, який перешкоджає особі добитися розгляду по суті своєї справи компетентним судом (рішення у справі "Цалкізіс проти Греції" (Tsalkitzis v. Greece, заява №11801/04, пункт 44).

Згідно з висновками, що сформульовані у одному з останніх рішень Великої Палати ЄСПЛ, яке головним чином стосується процесуальних гарантій особи у суді та узагальнює позиції з раніше винесених рішень цього Суду, - справа "Зубац проти Хорватії" (Zubac v. Croatia [ВП], №40160/12, п.п. 76-78, 97-99): пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (див. рішення у справах "Роше проти Сполученого Королівства" (Roche v. the United Kingdom) [ВП], №32555/96, п. 116; "З та інші проти Сполученого Королівства" (Z and Others v. the United Kingdom) [ВП], № 29392/95, п. 91; "Цудак проти Литви" (Cudak v. Lithuania) [ВП], №15869/02, п. 54); право на доступ до суду повинно бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним"; це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд; проте право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. "Станєв проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria) [ВП], №36760/06, п. 230); заходи, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, який залишається для особи, у такий спосіб або в такій мірі, щоб сама суть права була порушена; крім того, обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між засобами, що використовуються, і метою, яка має бути досягнута; при цьому у практиці Суду закріплено, що "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції; це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах "Белеш та інші проти Чеської Республіки" (Beles and Others v. the Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69; "Волчлі проти Франції" (Walchli v. France), №35787/03, п. 29); Суд постановляв, що є порушення права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах "Карт проти Туреччини" (Kart v. Turkey) [ВП], № 8917/05, п. 79; "Ефстатіу та інші проти Греції" (Efstathiou and Others v. Greece), №36998/02, п. 24; "Есім проти Туреччини" (Esim v. Turkey), №59601/09, п. 21); у своїй подальшій практиці Суд послідовно спирався на вищезазначені елементи при ухваленні рішення щодо того, чи було тлумачення процесуальної норми таким, що необґрунтовано обмежувало право заявника на доступ до суду (див. приклади, рішення у справах, в яких було визнано порушення: "Новіньський проти Польщі" (Nowinski v. Poland), №25924/06, п. 34; "Омеровіч проти Хорватії (№ 2)" (Omerovic v. Croatia) (№ 2), №22980/09, п. 45; "Маширевіч проти Сербії" (Masirevic v. Serbia), №30671/08, п. 51; "Корнеа проти Республіки Молдова" (Cornea v. the Republic of Moldova), №22735/07, п. 24; "Лоулі-Георгопулу проти Греції" (Louli-Georgopoulou v. Greece), №22756/09, п. 48; а також приклади, в яких Судом було постановлено, що обмеження доступ до суду не є непропорційним: "Уеллс проти Сполученого Королівства" (Wells v. the United Kingdom), №37794/05; "Данн проти Сполученого Королівства" (Dunn v. the United Kingdom), №62793/10, п. 38).

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на гарантії права на справедливий суд, встановлені Міжнародним пактом про громадянські і політичні права, прийнятим 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН. Так, відповідно до статей 2, 14 вказаного Міжнародного пакту, кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими органами або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; всі особи є рівними перед судами і трибуналами; кожен має право при визначенні його прав та обов`язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Важливість захисту права на доступ до суду також підкреслюється тим, що вказане питання включено до Стратегії розвитку системи правосуддя та конституційного судочинства на 2021 - 2023 роки, затвердженою Президента України від 11 червня 2021 року №231/2021, в якій зазначено, що перешкоди в доступі до суду віднесено до основних проблем у сфері правосуддя.

З огляду на вищезазначене, суд також вважає за необхідне зазначити, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд зазначає, що представником відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України не вказано жодних доказів про повідомлення позивача про спірне рішення саме 10.02.2022, проте в позовній заяві позивач зазначає, що про порушення його житлових прав стало відомо з листа Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 31.08.2022.

При цьому як слідує з матеріалів справи з 27.02.2022 ОСОБА_1 проходить військову службу під час мобілізації та військового (наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2022 №51), з 11.05.2022 по 09.08.2022 безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а в період з 19.11.2022 по теперішній час приймає таку участь, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів Донецької області (довідки Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 15.09.2022 №3132 і від 12.01.2023 №94).

Таким чином судом не встановлено визначених законом підстав для задоволення клопотання про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням строків звернення до суду.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 122, 241, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до 2 Стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 літера "Т" Національної гвардії України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Головного управління Національної гвардії України, Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складено і підписано 03.04.2023.

Головуючий суддя Мартиць О.І.