Справа № 380/2949/23
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2023-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/2949/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного про визнання протиправними дій та стягнення середньої заробітної плати -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (далі відповідач, НАСВ), у якій просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середньої заробітної плати за період з 19 липня 2022 року по 22 грудня 2022 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за період з 19.07.2022 по 22.12.2022 у розмірі 63867,6 грн.

Також просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 2000 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що позивача 11.03.2022 наказом № 57 увільнено від виконання трудових обов`язків у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації із збереженням місця роботи та середньої заробітної плати на строки, встановлені КЗпП України. Вказав, що 19.07.2022 позивачу припинено виплату середньої заробітної плати, а 22.12.2022 позивача звільнено з роботи у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного. Позивач стверджує, що будучи призваним на військову службу у зв`язку із мобілізацією в умовах воєнного стану має право на пільги, передбачені статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та частиною третьою статті 119 КЗпП України. Вказав, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Відтак позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Ухвалою від 17.02.2023 відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 18178 від 17.03.2023), у якому проти позову заперечив. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції Закону України № 2352-ІХ від 01.07.2022, передбачає збереження за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації місця роботи і посади та не передбачає збереження середньої заробітної плати. При цьому вказав, що положеннями ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» встановлено, що у проходження педагогічним чи науково-педагогічним працівником військової служби за призовом під час мобілізації, за таким зберігається попередній середній заробіток. Разом з тим, як стверджує відповідача, відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 26.12.2008 № 758-0-2-08-19 «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії», колізія норм права вирішується шляхом вибору того нормативного акта, який має бути застосований до конкретного випадку (юридичного факту). Як зазначив відповідач, у разі існування неузгодженості між актами, виданими одним й тим же органом, але які мають різну юридичну силу, застосовується акт вищої юридичної сили. Відтак вважає, що застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Також заперечив щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу. З цього приводу вказав, що розмір витрат на правничу допомогу за наявності в Єдиному державному реєстрі судових рішень з аналогічних спорів не є спів розмірним із складністю справи та ймовірним обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). Просив відмовити у задоволенні позовної заяви.

На адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 20602 від 27.03.2023) у якій навів спростування доводів відповідача. Так, зазначив, що відповідно до п. 4 цього ж роз`яснення Міністерства юстиції України від 26.12.2008 № 758-0-2-08-19 «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії» при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Суд дослідив подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінив докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив таке.

ОСОБА_1 відповідно до витягу з наказу начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного № 276 від 25.10.2021 (по стройовій частині), проходив військову службу за строковим трудовим договором з 26.10.2021 на посаді викладача циклової комісії технічного та тилового забезпечення відділення підготовки Військового коледжу сержантського складу за рахунок штатної посади військовослужбовця.

Згідно з витягом з наказу начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного № 57 від 11.03.2022 (по стройовій частині) ОСОБА_1 , викладача циклової комісії технічного та тилового забезпечення відділення підготовки Військового коледжу сержантського складу за рахунок штатної посади військовослужбовця, увільнено з 11.03.2022 від виконання трудових обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації із збереженням місця роботи та середньої заробітної плати на строки, встановлені статтею 119 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до витягу з наказу Начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного № 204 від 19.07.2022 (по стройовій частині) у зв`язку із набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ та внесенням змін до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України у пункті 26 наказу № 57 від 11.03.2022 начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (по стройовій частині) про увільнення від виконання трудових обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу слова «із збереженням місця роботи та середньої заробітної плати» з 19.07.2022 замінено словами «із збереженням місця роботи і посади». Зі змісту вказаного наказу також слідує, що позивачу, викладачу циклової комісії технічного та тилового забезпечення відділення підготовки Військового коледжу сержантського складу за рахунок штатної посади військовослужбовця, з 19.07.2022 припинено нарахування та виплату середньої заробітної плати.

Факт припинення виплати ОСОБА_1 середньої заробітної плати з 19.07.2022 підтверджується довідкою про доходи № 3 від 03.01.2023, виданою відповідачем.

Зі змісту витягу з наказу начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного № 403 від 22.12.2022 (по стройовій частині) слідує, що позивача, ОСОБА_1 , викладача циклової комісії технічного та тилового забезпечення відділення підготовки Військового коледжу сержантського складу за рахунок штатної посади військовослужбовця, звільнено з роботи 22.12.2022 відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням.

Представник позивача звернувся до відповідача із заявою від 28.12.2022 у якій просив нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток як особі, яка проходить військову службу за призовом під час мобілізації з моменту призову на військову службу до звільнення з НАСВ.

Листом № 30 від 03.01.2023 відповідач повідомив представника позивача про те, що з 19.07.2022 ОСОБА_1 припинено нарахування та виплату середньої заробітної плати у зв`язку із набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ та внесенням змін до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.

Оскільки, як вважає позивач, йому протиправно припинено нарахування і виплату середньої заробітної з 19.07.2022, він звернувся із цим позовом до суду за стягненням середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Положеннями ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 № 2232-XII (надалі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Глава VII Закону № 2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції станом на 17 липня 2020 дату наказу про увільнення від виконання службових обов`язків на час проходження військової служби) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на даний час. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № № 2352-ІХ внесені зміни у частину третю статті 119 КЗпП: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147.

Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень.

Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток.

Таким чином, передбачається обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом і дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку є правомірними.

На реалізацію вищевказаних положень законодавства, відповідачем з 19.07.2022 припинено нарахування та виплату позивача середньої заробітної плати.

Разом з тим, ОСОБА_1 займав посаду викладача циклової комісії технічного та тилового забезпечення відділення підготовки Військового коледжу сержантського складу за рахунок штатної посади військовослужбовця.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про вищу освіту» законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України "Про освіту", "Про наукову і науково-технічну діяльність", цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.

У свою чергу, Закон України від 05.09.2017 № 2145-VIII «Про освіту» регулює суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону «Про освіту» викладацька діяльність - діяльність, яка спрямована на формування знань, інших компетентностей, світогляду, розвиток інтелектуальних і творчих здібностей, емоційно-вольових та/або фізичних якостей здобувачів освіти (лекція, семінар, тренінг, курси, майстер-клас, вебінар тощо), та яка провадиться педагогічним (науково-педагогічним) працівником, самозайнятою особою (крім осіб, яким така форма викладацької діяльності заборонена законом) або іншою фізичною особою на основі відповідного трудового або цивільно-правового договору.

Педагогічна діяльність - інтелектуальна, творча діяльність педагогічного (науково-педагогічного) працівника або самозайнятої особи у формальній та/або неформальній освіті, спрямована на навчання, виховання та розвиток особистості, її загальнокультурних, громадянських та/або професійних компетентностей (п. 21 ч. 1 ст. 1 Закону «Про освіту»).

Особливості прав та обов`язків педагогічних, науково-педагогічних і наукових працівників, інших осіб, які залучаються до освітнього процесу, закладів спеціалізованої освіти військового спрямування визначаються спеціальними законами (п. 5 ст. 54 Закону «Про освіту»).

Згідно з ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту», держава забезпечує педагогічним і науково-педагогічним працівникам:

належні умови праці та медичне обслуговування;

оплату підвищення кваліфікації;

правовий, соціальний, професійний захист;

диференціацію посадових окладів (ставок заробітної плати) відповідно до кваліфікаційних категорій, встановлення підвищених посадових окладів (ставок заробітної плати) за педагогічні звання, надбавок за почесні звання, доплат за наукові ступені та вчені звання;

виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків;

виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки;

надання пільгових довгострокових кредитів на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла або надання службового житла у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України;

пенсію за вислугу років;

інші гарантії, визначені законом України.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Таким чином, вимоги вищенаведених правових норм (ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту») містять розбіжність відносно наявності підстав для нарахування та виплати середнього заробітку особами, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

При цьому, відповідно до витягу з наказу начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного № 57 від 11.03.2022 (по стройовій частині) ОСОБА_1 , викладача циклової комісії технічного та тилового забезпечення відділення підготовки Військового коледжу сержантського складу за рахунок штатної посади військовослужбовця, увільнено з 11.03.2022 від виконання трудових обов`язків саме у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), колегія суддів вважає, що найбільш сприятливим для позивача є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини, тобто 50 років.

У вказаних рішеннях зазначено, що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

За таких обставин, суд, виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції України, вважає, що необхідно надати перевагу саме тому закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивача, а саме, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному п. 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020.

Таке застосування вказаних вище норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Отже, зважаючи на те, що позивач на момент припинення виплати йому середньої заробітної плати і до 22.12.2022 обіймав посаду педагогічного працівника викладача циклової комісії технічного та тилового забезпечення відділення підготовки Військового коледжу сержантського складу за рахунок штатної посади військовослужбовця, останній мав право на отримання середньої заробітної плати з огляду на положення ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту».

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно з ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У свою чергу, обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 100).

Згідно з абз. 1 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

Абзацом 3 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».

Згідно з п. 7 розділу І цього Порядку, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відповідно до довідки про доходи позивача № 3, виданої 03.01.2023 Національної академією сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, за два останні повні місяці позивачу нараховано та виплачено заробітну плату у такому розмірі: 12152,40 грн за травень 2022 року та 12182,40 грн за червень 2022 року, що за два місяці становить 24334,80 грн. Відтак середньоденна заробітна плата становить 398,93 грн (за останні 2 місяці - 24334,80 грн / 61 календарний день за останні два повні місяці травень та червень 2022 року).

Отже, суд дійшов висновку, що розмір невиплаченої середньої заробітної плати позивача за період з 19.07.2022 по 22.12.2022 (156 днів) становить 62233,08 грн.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середньої заробітної плати за період з 19 липня 2022 року по 22 грудня 2022 року та стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за період з 19.07.2022 по 22.12.2022 у розмірі 62233,08 грн.

Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суд досліджує на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Судом встановлено, що професійна правнича допомога позивачу надавалася адвокатським бюро «ГОМЗЯК ТА ПАРТНЕРИ» зокрема адвокатом Гомзяком І. А. на підставі договору про надання правової допомоги № АБ-01/72 від 26.11.2022 (далі - договір) та ордеру серії ВС № 1186485 від 10.02.2023.

Відповідно до п. 4.1 договору вартість наданих юридичних послуг адвокатське бюро визначає самостійно після одержання від клієнта замовлення на надання юридичної допомоги, та виставляє клієнту відповідний рахунок.

Відповідно до рахунку на оплату № 40 від 07.02.2023, вартість виконаних адвокатом робіт становить 2000,00 грн та включає підготовку та подання заяви про здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення, адвокатський запит про надання інформації та витребування документів до відповідача, підготовка проекту позовної заяви та подання з додатками до суду, судовий супровід справи: подання процесуальних заяв, клопотань, отримання рішення суду та виконавчі листи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 19.09.2019 у справі № 826/8890/18.

Суд враховує, що вказану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання як справу незначної складності. При з огляду на відсутність усталеної судової практики у цій категорії спорів характер та зміст позовних вимог, суд дійшов висновку, що зазначений гонорар є співмірним з обсягом проведеної роботи і вважає за можливе стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 2000,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, доказів понесення ним інших судових витрат матеріали справи не містять, відтак судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 293, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (79013 м. Львів вул. Героїв Майдану 32; ) про визнання протиправними дій та стягнення середньої заробітної плати задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середньої заробітної плати за період з 19 липня 2022 року по 22 грудня 2022 року.

3. Стягнути з Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з 19.07.2022 по 22.12.2022 у розмірі 62233 (шістдесят дві тисячі двісті тридцять три) грн 08 коп.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного 2000 (дві тисячі) грн 00 коп понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.П. Качур