Справа № 320/8192/23
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2023-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

30 березня 2023 року Київ № 320/8192/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Шевченко А.В., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання дій протиправними та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку (здано на пошту 30.01.2023) вернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом, який зареєстрований 24.03.2023, до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача, а саме прийняття державним виконавцем Костюченко А.П. постанови про закінчення виконавчого провадження від 07.12.2022 у виконавчому провадженні ВП № 69271084;

- скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 07.12.2022 у виконавчому провадженні ВП № 69271084.

Відповідно до частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи: відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Адміністративний позов не відповідає вимогам процесуального закону, з огляду на таке.

У силу вимог частини третьої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною другою статті 132 цього Кодексу встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною першою статті 4 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» (зі змінами та доповненнями) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» (зі змінами та доповненнями), за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, встановлюється ставка судового збору 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України від 03.11.2022 № 2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 01.01.2023 складає 2684, 00 грн.

Як зазначалось вище та підтверджено конвертом (штриховий кодовий ідентифікатор 829), із цим позовом позивач звернувся до суду 30.01.2023.

Прохальна частина позову містить вимоги немайнового характеру, а саме про визнання протиправними дії відповідача щодо прийняття державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження та скасування цієї постанови.

Таким чином, при зверненні до суду із цим позовом, позивачеві слід було сплатити 1073, 60 грн. судового збору за заявлені вимоги немайнового характеру.

Доказів сплати судового збору позивачем суду не надано, натомість надано копію посвідчення учасника бойових дій.

Отже позивач уважає, що він звільнений від сплати збору як учасник бойових дій на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір», а також відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону, як позивач у справах про стягнення грошового забезпечення.

Із приводу викладеного суд зазначає таке.

Відповідно пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Тобто лише у справах, в яких предметом спору є правовідносини стосовно наявності статусу учасника бойових дій або предметом спору є правовідносини стосовно прав та гарантій особи як учасника бойових дій, така особа звільняється від сплати судового збору.

При цьому, пункт 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» кореспондується із положеннями статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якою передбачено, що ветерани війни, до яких належать учасники бойових дій, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від усіх судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що хоча вказана норма не містить вичерпного переліку порушених прав, однак порушені права нерозривно пов`язані саме із статусом учасника бойових дій, який, як і права такої особи, визначається спеціальним законом, а не усіх прав людини і громадянина, які в свою чергу встановлені Конституцією України та іншими законами.

Спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав позивача, що безпосередньо випливає із реалізацією ним статусу учасника бойових дій, а отже відсутні підстави для звільнення позивача від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в ухвалах від 02.03.2018 у справі № 820/2891/17, від 26.03.2018 у справі № 805/3967/17-а, від 03.04.2018 у справі № 814/2000/17, від 13.07.2018 у справі № 461/618/17, від 23.08.2018 у справі № 800/416/17, від 07.08.2018 у справі № 826/14550/17, від 30.07.2019 у справі № 701/226/19.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 в адміністративній справі № 240/8644/20 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 в адміністративній справі № 545/1149/17, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб із урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Судом установлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з протиправними, на думку позивача, діями державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 69271084.

Судом установлено, що виконавче провадження ВП № 69271084 було відкрито у зв`язку з примусовим виконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.03.2021, що набрало законної сили 17.08.2021 у справі № 640/20752/20, виконавчий лист по якій було видано 29.10.2021.

Із резолютивної частини рішення у справі № 640/20752/20 вбачається, що позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної податкової служби у місті Києві щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 18.07.2020 та не прийняття ним рішення, за наслідком розгляду такої заяви, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2019 у справі № 826/16090/18.

Зобов`язано Головне управління Державної податкової служби у місті Києві розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.07.2020 та прийняти рішення, за наслідком розгляду такої заяви, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2019 у справі № 826/16090/18.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У цій справі позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що він як спадкоємець ОСОБА_2 має право на отримання податкової знижки у розмірі 7137, 42 грн., що підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2019 у справі № 826/16090/18, однак ГУ ДПС у м. Києві відповідні грошові кошти не нараховані та не виплачені позивачу, що і стало підставою для звернення його до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2019 у справі № 826/16090/18 було визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № від 28.08.2018.

Таким чином, спір у справах № 640/20752/20 та № 826/16090/18 також не пов`язаний із захистом прав позивача, що безпосередньо випливає з реалізацією ним статусу учасника бойових дій, а отже відсутні підстави для звільнення позивача від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», у цій справі № 320/8192/23.

Таким чином, пред`явлений позов спрямований на захист прав позивача як фізичної особи, правовідносини за яким безпосередньо не випливають із реалізації ним статусу учасника бойових дій, а відтак не стосується питань його соціального захисту як учасника бойових дій.

За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для звільнення позивача від сплати судового збору, оскільки спір у цій справі не пов`язаний із соціальним захистом позивача як учасника бойових дій, а тому позивач не звільнений від сплати судового збору на підставі положень пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із частиною першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Суддя зазначає, що початок перебігу строку звернення до суду у процесуальному законі визначено альтернативно це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Тому при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Суд зазначає, що про наявність оскаржуваної постанови позивач повинен та міг дізнатись 07.12.2022, оскільки вказане виконавче провадження було відкрито для примусового виконання виконавчого листа від 29.10.2021 № 640/20752/20, постановою від 21.06.2022, що позивачем не заперечується.

Оскільки виконавче провадження було відкрито саме за ініціативи позивача, то він мав цікавитись його рухом та своєчасно вчиняти необхідні дії у строки, передбачені законом.

Разом із тим, позивачем не надано доказів не отримання чи не надсилання державним виконавцем копії оскаржуваної постанови позивачу засобами поштового зв`язку, як це передбачено законом. Крім того позивачем не зазначено інформації про ідентифікатор доступу до АСВП, що не дає суду можливості перевірити наявну в системі інформацію, зокрема, складання державним виконавцем супровідного листа про надсилання копії спірної постанови позивачу.

Як стверджує позивача, про спірну постанову йому стало відомо лише 26.01.2023 із АСВП, проте ці доводи не підтверджені жодними доказами, що позбавляє суд можливості визначити строк, з якого необхідно відраховувати десятиденний термін оскарження спірної постанови та дій відповідача.

Відповідно до Положення про Автоматизовану систему виконавчого провадження, доступ до інформації Системи сторонам виконавчого провадження забезпечується з використанням: 1) засобів електронної ідентифікації з високим рівнем довіри через: вебпортал Міністерства юстиції України.

Адміністратор Системи здійснює комплекс програмних, технологічних та організаційних заходів щодо захисту відомостей, що містяться у Системі, від несанкціонованого доступу.

Адміністратор Системи відповідає за збереження інформації, що міститься в Системі.

На думку суду, ці твердження позивача мають бути підтверджені шляхом отримання ним інформації від адміністратора Системи - Державного підприємства «Національні інформаційні системи» щодо входу в АСВП за ідентифікатором доступу по ВП № 69271084 за період із 07.12.2022 по 26.01.2023 включно.

У разі неможливості отримати ці дані самостійно, позивач має надати докази, що він вчинив усі можливі дії щодо їх отримання і йому було відмовлено, та повідомити про це суд із одночасним заявленням клопотання про витребування цих доказів судом.

Щодо відліку строку звернення з адміністративним позовом, суд зазначає, що порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен дізнатися», що містяться в частині другій статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про стан своїх прав. При визначенні початку перебігу строку звернення до суду, суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

За таких обставин керуючись засадою розумності суд виходить із того, що позивач повинен був дізнатись про постанову від 07.12.2022, оскільки ідентифікатор доступу до інформації про виконавче провадження в Автоматизованій системі виконавчого провадження міститься у постанові про відкриття виконавчого провадження від 21.06.2022, яка є в наявності у позивача.

До суду з позовом про скасування вказаної постанови та оскарження дій державного виконавця позивач звернувся 30.01.2023 засобами поштового зв`язку, пропустивши при цьому десятиденний строк звернення до суду, передбачений частиною другою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд уважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій, є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Посилання позивача на строк звернення до суду у 10 робочих днів, встановлених статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» судом відхиляються, оскільки законодавством у пункті 1 частини другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено спеціальний строк для подання до адміністративного суду позовної заяви на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, який складає 10 днів, а не 10 робочих днів. На наведене вказує і зміст частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», яка регламентує, що оскарження постанов державного виконавця до суду здійснюється в порядку, передбаченому законом, яким за обставин цієї справи є Кодекс адміністративного судочинства України.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 14.07.2022 по справі № 380/10649/21, ухвалах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 16.08.2022 по справі № 560/1727/22, від 28.12.2022 по справі № 120/1966/21-а

Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема від 08.08.2019 у справі № 127/13736/16-а зазначив, що «незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатись не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.».

Позивачем, у свою чергу, до позовної заяви не додано заяви про поновлення строку звернення до суду із цим адміністративним позовом, до якої не надано доказів поважності причин його пропуску, що є порушенням вимог частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Оскільки повідомлені позивачем підстави обізнаності про порушення його прав не підтверджені документально, підстави для відкриття провадження на цей час відсутні.

Наведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам процесуального закону.

Вказані недоліки повинні бути усунені шляхом подання до суду:

- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин його пропуску з наданням суду на їх підтвердження відповідних належних та допустимих доказів із урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цієї ухвали, а також із обов`язковим наданням доказів, що до 26.01.2023 позивач не здійснював вхід до Автоматизованої системи виконавчих проваджень за відповідним ідентифікатором доступу;

- оригіналу документа про сплату 1073, 60 грн. судового збору за місцем розгляду справи Київським окружним адміністративним судом.

Керуючись статтями 122, 123, 160, 161, 169, 171, 243, 248, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

позовну заяву ОСОБА_1 залишити без руху.

Встановити позивачеві десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити позивачеві, що якщо недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не будуть усунуті у встановлений судом строк, позовна заява буде повернута відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Копію ухвали надіслати особі, яка подала позов.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Шевченко А.В.