Справа № 640/25111/21
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2023-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут щодо ненарахування та невиплати позивачу підйомної допомоги, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань;

- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату позивачу підйомної допомоги, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань;

- стягнути з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із дня звільнення по день ухвалення судового рішення за цим адміністративним позовом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено частково:

Визнано протиправною бездіяльність Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік.

Зобов`язано Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут провести нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік.

Відмовлено в іншій частині адміністративного позову.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції змінити та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми матеріального права.

Щодо грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, апелянт вказує, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій, бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування покладається на відповідача, натомість відповідачем не надано доказів отримання позивачем відпустки у 2020 році.

При цьому, позивач вказує про помилковість висновку суду першої інстанції щодо використання позивачем основної щорічної відпустки у 2020 році, оскільки грошова допомога на оздоровлення може надаватись без вибуття у відпустку, тому отримання останньої у 2020 році не свідчить про перебування позивача у відпустці у 2020 році.

Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, апелянт вказує, що позивач виконав всі необхідні та залежні від нього дії, необхідні для отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Так, у листі Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут № 1902112 від 01.07.2021 року, який було додано до позовної заяви, зазначено, що позивач звертався зі зверненням № Ко-70 від 19.06.2021 року з проханням, у тому числі і щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, і позивачу було відмовлено з підстав відсутності фінансування.

Щодо підйомної допомоги, позивач вказує, що ані Порядок № 45, ані інші норми законодавства не містять посилань на обов`язковість звернення військовослужбовця з рапортом про виплату підйомної допомоги.

Апелянт вказує, що до його зарахування на навчання до військового інституту він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що розташована у іншому населеному пункті, а саме смт. Черкаське Дніпропетровської області, та посилається на записи, які містяться у військовому квитку. До апеляційної скарги позивач додає більш повну та якісну копію військового квитка.

Щодо середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, апелянт вказує, що позивачем заявлену позовну вимогу щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки по день винесення судом рішення у справі, а тому суд першої інстанції безпідставно послався на неможливість остаточно визначити обсяг вимог позивача.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії та призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року на розумний строк, достатній для всебічного та повного розгляду справи.

21 лютого 2022 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут, в якому відповідач заперечує на вимоги апеляційної скарги та вказує, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам процесуального та матеріального права, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2022 року витребувано у Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут:

1) Інформацію з відповідними доказами щодо отримання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки у 2020 році (копію рапорту, наказу про надання відпустки тощо);

2) Інформацію щодо кількості днів невикористаної щорічної основної відпустки у 2020 році (у разі відсутності підтвердження використання позивачем такої відпустки);

3) Інформацію щодо кількості днів невикористаної щорічної основної відпустки у 2021 році;

4) Довідки про щомісячний розмір заробітньої плати ОСОБА_1 у 2020 та 2021 році;

5) Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки у 2020 та 2021 році, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки, розраховане в спосіб, визначений Порядком № 100 від 08 лютого 1995 року.

27 червня 2022 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшли додаткові пояснення Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут на виконання ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2022 року.

Щодо надання інформації про отримання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки у 2020 році, відповідач вказав, що надати останню не може, оскільки не являється розпорядником даної інформації.

Щодо надання інформації про кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки у 2020 році (у разі відсутності підтвердження використання позивачем такої відпустки), відповідач вказав, що останню надати не може, оскільки не являється розпорядником даної інформації, оскільки для її створення (обчислення) необхідноволодіти інформацією, яка знаходиться в особовій справі ОСОБА_1 , що має перебувати за місцем постановки на військовий облік у Шевченківському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки м. Києва.

Щодо інформації по кількості днів невикористаної щорічної основної відпустки у 2021 році, відповідач повідомив, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року Військовим інститутом телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут було нараховано та виплачено за 3 дні невикористаної щорічної основної відпустки за 2021 рік.

Щодо довідки про щомісячний розмір заробітньої плати ОСОБА_1 у 2020 та 2021 році, відповідач вказав, що надати останню не може, у зв`язку з тим, що слухач ОСОБА_1 був військовослужбовцем та отримував грошове забезпечення, та був зарахованим до ВІТІ з 01.09.2020, тому надав довідку про дохід позивача з 01.09.2020 по 09.02.2021 року.

Щодо обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки у 2020 та 2021 році, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки, розраховане в спосіб, визначений Порядком № 100 від 08 лютого 1995 року, відповідач зазначив, що не може надати відповідну інформацію, оскільки не являється її розпорядником, а також, щоб її створити, необхідно володіти інформацією, яка знаходиться в особовій справі ОСОБА_1 , що має перебувати за місцем постановки на військовий облік у Шевченківському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки м. Києва.

У зв`язку з повідомленою Військовим інститутом телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут інформацією, Шостий апеляційний адміністративний суд звернувся до Шевченківського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Києва із запитом про витребування наступних доказів у справі:

1) Інформацію з відповідними доказами щодо отримання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки у 2020 році (копію рапорту, наказу про надання відпустки тощо);

2) Інформацію щодо кількості днів невикористаної щорічної основної відпустки ОСОБА_1 у 2020 році (у разі відсутності підтвердження використання позивачем такої відпустки);

3) Інформацію щодо кількості днів невикористаної щорічної основної відпустки ОСОБА_1 у 2021 році.

Окрім того, Шостий апеляційний адміністративний суд звернувся із запитом до військової частини НОМЕР_1 , де за твердженнями ОСОБА_1 останній проходив службу до його зарахування до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут, в якому просив надати:

довідку про щомісячний розмір заробітньої плати ОСОБА_1 у 2019 та 2020 році.

Військова частина НОМЕР_1 відповіді на запит не надала.

Шевченківський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки м. Києва повідомив, що особова справа ОСОБА_1 відсутня в Шевченківському районному в м. Києві ТЦК та СП, як і відомості щодо кількості використаних та невикористаних днів відпустки.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до витягу із наказу начальника військового інституту телекомунікацій та інформатизації (по стройовій частині) від 09 лютого 2021 року №27 молодший сержант військової служби за контрактом ОСОБА_1 відрахований з інституту наказом начальника інституту від 09 лютого 2021 року №4 (по особовому складу), у зв`язку з достроковим розірванням контракту через академічну неуспішність та звільнений з військової служби у запас за пунктом «ж» у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем та з 9 лютого 2021 року виключений із особового складу інституту, всіх видів забезпечення, з 10 лютого 2021 року - з котлового забезпечення.

У військовому квитку серії НОМЕР_2 , виданому ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 04 березня 2020 року містяться такі записи:

- військову присягу склав 28 березня 2020 року у в/ч НОМЕР_4 - запис №7;

- 09 лютого 2021 року звільнений в запас на підставі наказу НІ №4 від 09 лютого 2021 року - запис №8;

- присвоєне військове звання, спеціальність - солдат (ком. в/ч НОМЕР_5 наказом від 28 березня 2020 року №25-РС, далі нерозбірливо), молодший сержант (ВІТІ №27-3С від 01 вересня 2020 року) - запис №19.

У відповідь на звернення позивача від 19 червня 2021 року, відповідач листом від 01 липня 2021 року №1902112 повідомив позивача, що виплата підйомної допомоги здійснюється за зверненням військовослужбовця на підставі наказу начальника військового інституту, наказ про виплату підйомної допомоги не видавався, зареєстроване встановленим порядком звернення військовослужбовця під час проходження військової служби в військовому інституті відсутнє; в наказі начальника військового інституту від 09 лютого 2021 року №27 здійснення грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 рік не зазначалось, тому виплата не здійснювалась;.

Відповідач також зазначив, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою та здійснюється в межах затвердженого кошторису військового інституту на дані цілі на підставі наказу начальника інституту; наявний за 2020 рік фонд грошового забезпечення не дозволяв здійснити виплату матеріальної допомоги 100% особового складу, наказ начальником військового інституту про виплату матеріальної допомоги ОСОБА_1 не видавався, підстави для виплати зазначеної допомоги відсутні.

Адвокат позивача Гощар С.В. звернувся до відповідача із адвокатським запитом від 19 липня 2021 року, в якому просив надати інформацію про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за попередні два місяці, що передували дню звільнення, довідку про роботу та заробітну плату позивача, оформлену відповідно до вимог статті 49 Кодексу законів про працю України, інформацію щодо причин не нарахування та не виплати ОСОБА_1 підйомної допомоги, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за неотримане речове майно.

За результатом розгляду адвокатського запиту відповідач листом від 28 липня 2021 року №1902507 повідомив, що ОСОБА_1 за час перебування у військовому інституті проходив військову службу, тому норми статті 49 Кодексу законів про працю України на нього не поширюються, при цьому вся інформація, що передбачена зазначеною статтею відображена в картці особового рахунку військовослужбовця, яка додається; виплата підйомної допомоги здійснюється за зверненням військовослужбовця на підставі наказу начальника військового інституту, наказ про виплату підйомної допомоги не видавався, зареєстроване встановленим порядком звернення військовослужбовця під час проходження військової служби в військовому інституті відсутнє; відповідно до пункту 15 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щорічна основна відпустка за 2021 рік не передбачена, тому підстави для виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки відсутні.

Крім того. відповідач вказав, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою гарантованою державою та здійснюється в межах затвердженого кошторису військового інституту на дані цілі на підставі наказу начальника інституту; наявний за 2020 рік та 2021 рік фонд грошового забезпечення не дозволяв здійснити виплату матеріальної допомоги 100% особового складу, наказ начальником військового інституту про виплату матеріальної допомоги ОСОБА_1 за 2020 - 2021 роки не видавався, підстави для виплати зазначеної допомог відсутні; молодший сержант ОСОБА_1 не набув права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, оскільки відрахований з інституту за неуспішність та систематичне невиконання умов контракту.

Згідно із карткою особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 за 2019- 2020 роки військовим інститутом позивачу у жовтні - грудні 2020 року нараховано та виплачено: посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за виконання особливо важливих завдань, премія та індексація; крім цього в грудні 2020 року позивачу нарахована та виплачена грошова допомога на оздоровлення в розмірі 10 439,70 грн.

Відповідно до картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 за 2021-2022 роки військовим інститутом позивачу у січні та лютому 2021 року нараховано та виплачено: посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за виконання особливо важливих завдань, премія та індексація.

Вважаючи бездіяльність щодо ненарахування та невиплати підйомної допомоги, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази щодо проходження позивачем служби за контрактом в іншій місцевості до його зарахування на навчання до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут та докази його переїзду, тому позовні вимоги щодо виплати підйомної допомоги задоволенню не підлягають.

Щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача стосовно ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, суд першої інстанції вказав, що позивачем у 2020 році повністю використана щорічна основна відпустка, оскільки в картці особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 за 2019-2020 роки зазначено, що в грудні 2020 року позивачу нарахована та виплачена грошова допомога на оздоровлення в розмірі 10 439,70 грн.

Водночас, у 2021 році щорічна основна відпустка позивачу не надавалася, таким чином, відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплату позивачу компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік.

Щодо матеріальної допомоги на оздоровлення для вирішення соціально-побутових питань суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази подання позивачем рапорту про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, отже, позивачем не доведено, що ним виконано необхідні дії щодо отримання допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а тому відсутні правові підстави для визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із дня звільнення по день ухвалення судового рішення за цим адміністративним позовом суд зазначив, що в день звільнення відповідачем не виплачені позивачу всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік. У зв`язку з чим, у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак, для проведення розрахунків належної до виплати суми компенсації втрати частини доходів суд має, зокрема, встановити розмір недоплаченої суми, визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, тому суд дійшов висновку про передчасність вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, позивачем не оскаржується рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо обов`язку відповідача провести нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік, відтак колегія суддів вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Щодо ненарахування та невиплати позивачу підйомної допомоги, колегія суддів зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Пунктом 1 частини третьої статті 91 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, зокрема, у зв`язку з зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.

Тобто, як вірно вказав суд першої інстанції, підйомна допомога є одним із видів грошового забезпечення військовослужбовців та їх сімей.

Міністерство оборони України наказом від 05 лютого 2018 року №45 затвердило Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги (далі по тексту - Порядок №45), пунктом 1 якого передбачено, що у разі переїзду військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, та тих, які проходять кадрову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу (далі - військовослужбовці), на нове місце військової служби в інший населений пункт, зокрема, у зв`язку з зарахуванням на навчання до вищих військових навчальних закладів, вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи (далі - військові навчальні заклади), та військових коледжів або навчальних центрів (навчальних підрозділів), термін навчання в яких становить шість місяців і більше, без збереження посади за попереднім місцем служби їм виплачується, зокрема, підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця.

Відповідно до пункту 2 Порядку №45 право на отримання підйомної допомоги і добових для військовослужбовців виникає для військовослужбовців, які зараховані на навчання до військових навчальних закладів на дату зарахування на навчання.

Розмір підйомної допомоги обчислюється, виходячи з посадового окладу, окладу за військове звання та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, установлених військовослужбовцю за новим місцем військової служби, зокрема, на дату, коли військовослужбовець приступив до виконання обов`язків за посадою (зарахування на навчання.

Згідно із абзацами першим та другим пункту 3 Порядку №45 виплата військовослужбовцям, зокрема, підйомної допомоги здійснюється за новим місцем військової служби (місцем навчання) відповідно до наказу командира (начальника) військової частини (військового навчального закладу) із зазначенням нарахованої суми виплат.

У наказі зазначаються дата та номер наказу про призначення військовослужбовця на військову посаду (зарахування на навчання), дата, коли він приступив до виконання обов`язків за посадою, дата вибуття з попереднього місця військової служби та прибуття на нове місце військової служби (на нове місце дислокації військової частини).

В пункті 13 Порядку №45 встановлено, що виплата підйомної допомоги та добових здійснюється, якщо звернення щодо їх отримання надійшли протягом трьох років із дня виникнення права на їх отримання.

Вищевикладеним підтверджується, що виплата підйомної допомоги здійснюється відповідно до наказу командира (начальника) військової частини (військового навчального закладу) саме після отримання звернення особи, у якої виникло право на таку виплату.

Відтак, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут щодо нарахування та виплати позивачу підйомної допомоги, то у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування та виплати останньої, що свідчить про неоьгрунтованість позовних вимог в цій частині.

Принагідно, апеляційний суд звертає увагу, що апелянт, зазначаючи про надання разом з апеляційною скаргою більш якісної та повної копії військового квитка ОСОБА_1 , долучив, зокрема, копію аркушу військового квитка, що містить п. 17 - Проходження військової служби. Однак, копія військового квитка, наявна в матеріалах справи та надана самим позивачем до суду першої інстанції, такого аркушу не містила, відтак, суд першої інстанції не мав можливості надати правову оцінку відповідним обставинам. При цьому, апелянтом не було дотримано приписів частини 4 статті 308 КАС України та не вказано причин неможливості надати відповідні докази до суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів наголошує, що умовою виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, підйомну допомогу на день виключення зі списків особового складу військової частини є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Враховуючи, що позивач не звертався до відповідача з рапортом про виплату йому підйомної допомоги, підстав для її виплати у день виключення позивача зі списків особового складу Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут у відповідача не було.

Щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки.

Згідно із статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Права військовослужбовців на відпустки, порядок їх надання та відкликання з відпусток встановлені статтею 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частини першої статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Абзацом першим пункту 2 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Згідно із абзацом першим пункту 15 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у разі звільнення військовослужбовців зі служби (крім звільнення, зокрема, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) та невикористання ними щорічної основної відпустки за їх бажанням надається невикористана відпустка з наступним звільненням їх зі служби. Датою звільнення військовослужбовця зі служби у такому разі є останній день відпустки.

Відповідно до пункту 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі по тексту - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, з аналізу зазначених норм вбачається, що при звільненні військовослужбовців, зокрема, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту, невикористана ними щорічна основна відпустка не надається, проте виплачується грошова компенсація, зокрема, за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, в тому числі за минулі роки.

Судом першої інстанції з витягу із наказу від 09 лютого 2021 року №27 було встановлено, що щорічна основна відпустка за 2021 рік ОСОБА_1 не надавалась, тому суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплату позивачу компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік.

Як вже було зазначено апеляційним судом, позивачем не оскаржується рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо обов`язку відповідача провести нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік, тому в цій частині рішення суду не переглядається в силу приписів ст. 308 КАС України.

Щодо обов`язку відповідача провести нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2020 рік, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація щодо відпусток позивача за 2020 рік, при цьому, у 2020 році позивач був військовослужбовцем відповідача лише з вересня 2020 року, однак на підтвердження правомірності своїх вимог за 2020 рік жодних документальних даних та підтверджень на надав.

Оскільки згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в межах спірних правовідносин позивач жодним чином ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді не довів обставин, на яких грунтуються його вимоги, а саме обставин невикористання щорічної відпустки у 2020 році, матеріали справи останніх не містять, підстави для задоволення апеляційної скарги в цій частині відсутні.

Щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704) встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з підпунктом 3 пункту 5 Постанови №704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу, зокрема, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пунктів 1, 7 та 9 розділу ХХІV Наказу №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Відповідно до пунктів 5, 6 наказу Міністерства оборони України від 18 лютого 2020 року №45 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2020 рік» витрати на грошове забезпечення військовослужбовців у 2020 році здійснювати за нормами, установленими нормативно-правовими актами та рішеннями Міністерства оборони України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такої послідовності щодо здійснення виплат:

- розрахунки зі звільненими військовослужбовцями;

- щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, інших заходах в умовах особливого періоду;

- грошова допомога для оздоровлення;

- інші одноразові обов`язкові види грошового забезпечення;

- індексація грошового забезпечення;

- матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі одного окладу за їх військовим званням.

Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах отриманих асигнувань для виплати грошового забезпечення на відповідний місяць з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу.

Таким чином, відповідно до викладених приписів Наказу №260 виплаті вказаної допомоги передує подання відповідної заяви - рапорту військовослужбовцем.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що позивачем заява (рапорт) на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань не подавалася.

Щодо твердження апелянта про те, що він виконав всі необхідні та залежні від нього дії, необхідні для отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, зокрема, у листі Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут № 1902112 від 01.07.2021 року, який було додано до позовної заяви, зазначено, що позивач звертався зі зверненням № Ко-70 від 19.06.2021 року з проханням, у тому числі і щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, і позивачу було відмовлено з підстав відсутності фінансування, колегія суддів зазначає наступне.

Посилання позивача на звернення № Ко-70 від 19.06.2021 року як підставу для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є безпідставним, оскільки останнє мало місце вже після виключення ОСОБА_1 із особового складу інституту, а не під час проходження служби, відтак, не є рапортом про надання матеріальної допомоги в розумінні Наказу № 260.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні цих позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Аналогічна правова позиція щодо необхідності подання рапорту для наявності підстав для виплати матеріальної допомоги викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 10 грудня 2020 року у справі № №810/2184/16.

Щодо стягнення з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із дня звільнення по день ухвалення судового рішення за цим адміністративним позовом.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року в справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року в справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20 та інших.

Як було встановлено вище, в день звільнення відповідачем не виплачені позивачу всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме - компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік, у зв`язку з чим, у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку про її передчасність та вказав, що для проведення розрахунків належної до виплати суми компенсації втрати частини доходів суд має, зокрема, встановити розмір недоплаченої суми, визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а станом на час розгляду справи судом першої інстанції повний розрахунок з позивачем при звільненні не проведений.

Апеляційний суд за таким висновком не погоджується, оскільки він суперечить сталій правовій позиції Верховного Суду.

Так, такий висновок суду першої інстанції суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, за яким з посиланням на постанову від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц вона зазначала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Отже, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги позивача.

Вина відповідача у непроведенні повного розрахунку із позивачем в день його звільнення та невиплаті йому усіх належних сум при звільненні є доведеною у межах цієї справи.

Отже, при задоволенні позовної вимоги про стягнення /нарахування основної суми, яку не було сплачено працівнику під час звільненні, одночасно наявні підстави і для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення основної суми.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №640/9375/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 600/1071/20-а, від 02 грудня 2021 року у справі № 120/1873/19-а.

Таким чином, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Також необхідно зазначити, що у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

При цьому, за висновком Великої Палати Верховного Суду, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду в зазначеній у постанові підсумувала, що з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 04 квітня 2018 року у справі №524/1714/16-а, від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18.

За встановлених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із дня звільнення по дату здійснення виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік, оскільки як вказує відповідач та підтверджується витягом з наказу начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут від 07.12.2021 року № 247, наказано здійснити позивачу відповідну виплату.

При цьому, колегія суддів звертає увагу відповідача на необхідність розрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за формулою, вказаною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 (пропорційно невиплаченій своєчасно сумі).

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про стягнення з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню у вказаній частині з прийняттям нової постанови у цій частині про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із дня звільнення по день ухвалення судового рішення за цим адміністративним позовом та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_6 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із дня звільнення по день здійснення виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік з врахуванням висновків суду.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма