Справа № 120/19929/21-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 березня 2023 р. Справа № 120/19929/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач проходив службу у в/ч НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.12.2019 року № 269 позивача, звільненого наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 15.11.2019 року № 598 відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом "б" (за станом здоров`я), знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків військової частини 02.12.2019 року. Разом з тим, повного розрахунку не відбулося, а саме відповідач не виплатив йому індексації грошового забезпечення. Відтак позивач звернувся до суду з відповідними позовами.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 02.04.2020 у справі № 120/504/20-а позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 р. по 01.03.2018 р., враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 р.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2020 скасовано рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02.04.2020 в частині встановлення для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову у цій частині.

На виконання вказаних рішень 17.12.2020 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу, індексацію грошового забезпечення у сумі 4435,68 грн.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо застосування січня 2016 року, як базового місяця для обчислення індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 120/1712/21-а у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Натомість постановою Сьомого апеляційного адміністративного суд від 10.11.2021 скасовано рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25.05.2021 року. Ухвалено нове рішення, яким задоволено адміністративний позов, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 року, з урахуванням вже виплаченої суми.

На виконання вказаного рішення 28.12.2021 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у сумі 77935,17 грн.

Позивач зазначає, що оскільки остаточний розрахунок з ним у зв`язку із звільненням з військової служби відповідач провів лише 28.12.2021, він звернувся до суду з даним позовом, в якому просить здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а саме з 02.12.2019 по 28.12.2021.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Також встановлено сторонам строк для подання заяв по суті спору та витребувано у відповідача додаткові докази.

У встановлений судом строк до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги заперечує та вказує, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців з приводу порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Крім того, чинним законодавством України та нормативно-правовими документами, які передбачають порядок фінансування, нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, не визначено взагалі такого поняття як середній заробіток, який не можливо вирахувати для кожного окремого військовослужбовця в силу специфічності порядку формування для військовослужбовців посадових грошових окладів, надбавок та інших видів грошового забезпечення, тощо.

Військова частина також звертає увагу, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різними законами та нормативно-правовими актами, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права.

Таким чином, військова частина вважає, що відсутні підстави для застосування відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП, щодо виплати позивачу середнього заробітку, а посилання позивача на приписи законодавства України про працю стосовно поняття, нарахування та виплати працівникам в тому числі військовослужбовцям середнього заробітку є безпідставними та не можуть враховуватися судом у даній справі.

Позивачем відповідь на відзив не подавалась.

Суд, з`ясувавши доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.12.2019 року № 269 позивача, звільненого наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 15.11.2019 року № 598 відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом "б" (за станом здоров`я), знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків військової частини 02.12.2019 року.

У зв`язку з невиплатою позивачу при звільненні з військової служби індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду з відповідними позовами.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 02.04.2020 у справі № 120/504/20-а позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 р. по 01.03.2018 р., враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 р.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2020 скасовано рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02.04.2020 в частині встановлення для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову у цій частині.

На виконання вказаних рішень 17.12.2020 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу, індексацію грошового забезпечення у сумі 4435,68 грн.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо застосування січня 2016 року, як базового місяця для обчислення індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 120/1712/21-а у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Натомість постановою Сьомого апеляційного адміністративного суд від 10.11.2021 скасовано рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25.05.2021 року. Ухвалено нове рішення, яким задоволено адміністративний позов, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 року, з урахуванням вже виплаченої суми.

На виконання вказаного рішення 28.12.2021 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у сумі 77935,17 грн.

Позивач вважаючи бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам що виникли між сторонами, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Тому доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства до спірних правовідносин не застосовуються є безпідставними та судом до уваги не беруться.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

У цій справі судом встановлено, що при звільнені із позивачем проведено остаточний розрахунок у загальному розмірі 231313,12 грн.

Індексація грошового забезпечення позивачу при звільненні не була виплачена, така виплата була здійснена відповідачем тільки 17.12.2020 у сумі 4435,68 грн.

В подальшому, 28.12.2021 відповідачем додатково виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у сумі 77935,17 грн.

Період затримки (прострочення) виплати індексації грошового забезпечення тривав з 03.12.2019 ( наступний день після звільнення ) по 27.12.2021 включно та складає 756 днів.

Середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні повні місяці, що передували звільненню, дорівнює 691,44 грн.

Середній заробіток за період з 03.12.2019 по 27.12.2021 включно складає 522728,64 грн. (756 день х 691,44 грн.).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

У даній справі позивачу визначено розмір індексації грошового забезпечення у загальній сумі 82370,85 грн., розмір сум, виплачених при звільненні складав 231313,12 грн., а середній заробіток за час затримки складає 522728,64 грн.

За вказаних обставин справи, з огляду на правову позицію судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19, а також правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену в постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, суд дійшов висновку, що при розгляді цього спору необхідно застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

В разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Належні до виплати позивачу суми остаточного розрахунку складають 313683,97 грн., тобто 100% (82370,85 індексація грошового забезпечення + 231313,12 грн. виплачені при звільненні).

Несвоєчасно виплачені 82370,85 грн. індексації грошового забезпечення у складі всіх належних до виплати позивачу сум остаточного розрахунку складають 26,26% (82370,85 грн. х 100 / 313683,97 грн).

Повна сума середнього заробітку за час прострочення виплати індексації грошового забезпечення складає 522728,64 грн. (100%), а 26,26% від повної суми середнього заробітку дорівнює 137268,54 грн.

Таким чином, середній заробіток за час прострочення проведення повного остаточного розрахунку при звільненні виходячи з співвідношення з невчасно виплаченими сумами складає 137268,54 грн.

Наведене правозастосування відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у постановах від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 20.01.2021 у справі № 240/12238/19.

В той же час, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, які визначені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд виходячи із обставин даної справи та окреслених Верховним Судом критеріїв, вважає за необхідним зменшити розмір відповідного відшкодування.

Так, в цьому контексті суд звертає увагу, що причиною затримки належних позивачу виплат є їх спірний характер, який обумовлювався відповідними судовими спорами. Відповідно, такі виплати були проведені відповідачем після набранням судовими рішеннями законної сили, з чого власне і виник значний період затримки розрахунку. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим власним трактуванням відповідачем діючих норм законодавства.

Отже, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд доходить висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 65000,00 грн.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 у справі № 360/3574/19.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, за результатами дослідження усіх обставин справи та з урахуванням критеріїв, які слід враховувати зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, суд дійшов висновку про відповідність суми 65000 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 65000 грн.

При цьому, визначаючись з приводу особи, з якої належить стягувати середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні, суд виходив із того, що передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні покладається саме на роботодавця (власника).

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для частково задоволення даного позову.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.12.2019 по 27.12.2021 року включно.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.12.2019 по 27.12.2021 року включно в сумі 65000 грн. (шістдесят п"ять тисяч гривень).

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в сумі 908 гривень (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна