Справа № 640/17115/21
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2023-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

при секретарі Литвин С.В.

за участю:

представника позивача: Литовченка В.Р.

представника відповідача: Лисенка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2022 року по справі за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у місті Києві до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Головне управління Державної податкової служби у місті Києві (далі по тексту - позивач, ГУ ДПС у місті Києві) звернулося до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач) в якому просило стягнути кошти платника податків з усіх рахунків відкритих у банках, що обслуговують такого платника на суму податкового боргу у розмірі 314 456,19 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2022 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2022 року на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно з наявним у справі розрахунком податкового боргу та витягом з інтегрованої картки платника податків вбачається, що за ОСОБА_1 обліковується заборгованість (недоїмка) у розмірі 314 456,19 грн., а саме:

- з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування - 284 941,16 грн.;

- з військового збору, що сплачується за результатами річного декларування - 29 515,04 грн.

Вказана сума заборгованості виникла внаслідок несплати податкових зобов`язань за податковою декларацією про майновий стан і доходи за звітний 2018 рік.

Як вбачається з матеріалів справ, ГУ ДПС у м. Києві скеровано на адресу ОСОБА_1 податкову вимогу форми «Ф» від 10.01.2020 року № 380-10 на суму 314 456,19 грн.

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за реєстр. №278 вбачається, що вимога не була вручена з причиною «за закінченням терміну зберігання».

Враховуючи, що суми грошових зобов`язань, які визначені контролюючим органом не сплачені у встановлений законом строк, у відповідача обліковується податковий борг, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів оскарження відповідачкою зазначеної податкової вимоги, а також доказів сплати податкового боргу останньою суду не надано, а спірна заборгованості в розмірі 314 456,19 грн., станом на момент розгляду справи, підтверджується витягом з картки особового рахунку платника податків.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України та Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту - ПК України).

Відповідно до ст. п. 14.1.137 ст. 14 ПК України орган стягнення - державний орган, уповноважений здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу в межах повноважень, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Контролюючий орган має право застосовувати до платників податків фінансові (штрафні) санкції, стягувати до бюджету та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу.

У відповідності до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України, «грошове зобов`язання платника податків» - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Правовими положенням пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України передбачено, що податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень, у відповідності до положень пункту 41.2 статті 41 ПК України.

Відповідно до п. 59.1 ст.59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Також податкова вимога надсилається (вручається) коли платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (п. 59.4 ст. 59 Податкового кодексу України).

Підпунктом 14.1.153 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Підпунктом 20.1.34. п. 20.1 ст. 20 ПК України визначено право контролюючих органів у випадках, встановлених законом, звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг.

Згідно з п. 95.4 ст. 95 ПК України контролюючий орган на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 складено та направлено до контролюючого органу податкову декларацію про майновий стан і доходи за звітний 2018 рік (документ № 84486 від 28.12.2019), у якій задекларовано зобов`язання з податку на доходу фізичних осіб у розмірі 284 941,16 грн. та з військового збору у сумі 29 515,03 грн.

На підставі самостійно узгоджених зобов`язань, податковим органом скеровано відповідачці податкову вимогу від 10.01.2020 року № 380-10 (форма «Ф») про наявність податкового боргу, станом на 09.01.2020 року, в розмірі 314 456,19 грн., яка не отримана останньою, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення № 01 8, проте вважається врученою належним чином.

Відповідно до пункту 45.1 статті 45 Податкового кодексу України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.

Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Згідно пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в даній справі предметом доказування є наявність чи відсутність податкового боргу у ОСОБА_1 , в тому числі на момент звернення позивача до адміністративного суду з відповідним позовом.

Право контролюючого органу на звернення до суду з позовом про стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, що його обслуговують, залежить від наявності в останнього податкового боргу.

При цьому, за умови існування такого боргу, податковий орган набуває право на здійснення за платника податків заходів щодо його погашення, зокрема і шляхом його стягнення (в тому числі, і в судовому порядку) лише у разі, якщо платник податку не сплатив узгоджену суму грошового зобов`язання протягом 60 днів після направлення платнику податків податкової вимоги. Сукупність наведених обставин належить до предмета доказування у даному судовому спорі.

Так, 28.12.2019 року ОСОБА_1 було подано до ГУ ДПС у місті Києві, ДПІ у Печерському районі (Печерський район м. Києва) податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2018-й рік.

В рядку 10.6 згадуваної декларації зазначено, що ОСОБА_1 отримала доходи з джерел за межами України, зокрема:

- з Республіки Болгарія, в розмірі 1 967 668,87 грн., з якого податок на доходи фізичних осіб складав 354 180,4 грн., військовий збір - 29 515,03 грн.

В рядку 21 згадуваної декларації зазначено, що сума податків, сплачених за кордоном, на яку зменшується сума річного податкового зобов`язання склала 69 239,24 грн.

Отже, сума податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету самостійно платником податків, за результатами звітного 2018 року, склала 284 941,16 грн. (рядок 22.1), а сума податкових зобов`язань з військового збору - 29 515,03 грн. (рядок 23.1), що загалом склало суму податкового зобов`язання в розмірі 314 456,19 грн.

Починаючи з осені 2012 по лютий 2018 років ОСОБА_1 працювала за контрактом в Avon Cosmetics Bulgaria Ltd, м. Софія, Республіка Болгарія, за яку отримувала відповідну платню, в тому числі в 2018-му році.

Суму отриманих коштів в розмірі 1 967 668,87 грн. задекларована відповідачкою у відповідній декларації про майновий стан за 2018-й рік (рядок 10.6 декларації).

Починаючи з 01.02.2018 по 31.12.2018 року ОСОБА_1 працювала в ДП «Ейвон Косметікс Юкрейн» на посаді Генерального Директора, і протягом 2018 року, останній було нараховано, окрім іноземного доходу, 2 832 024,28 грн., з яких утримано 509 764,37 грн. податку з доходів фізичних осіб та 42 480,37 грн. утримано військового збору.

Суми отриманих та задекларованих доходів та сплачених відповідних податків співпадають з довідкою відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, яка була надана у відповідь на запит відповідачки у електронному вигляді від 29.07.2022.

Як встановлено судом апеляційної інстанції під час розгляду справи, податкові зобов`язання на загальну суму 314 456,19 грн. було сплачено ОСОБА_1 до відповідного бюджету в повному обсязі, зокрема:

- податок на доходи фізичних осіб в сумі 284 941,16 грн., призначення платежу: *; 101 ; НОМЕР_1 ; ПДФО, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за 2018 рік, отримувач: УДКСУ у Печерському районі м. Києва, підтверджується копією платіжного доручення № 4452 від 26.12.2019 року (а.с.83).

Зазначене податкове зобов`язання було сплачено на рахунок: UA1026007, який відповідає коду класифікації доходів бюджету «Податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування».

- військовий збір в сумі 29 515,03 грн., призначення платежу: *;101; НОМЕР_1 ; військовий збір за результатами річного декларування за 2018 рік, отримувач: УДКСУ у Печерському районі м. Києва, підтверджується копією платіжного доручення № 4453 від 26.12.2019 року (а.с.84).

Зазначене податкове зобов`язання було сплачено на рахунок UA7026007, який відповідає коду класифікації доходів бюджету «військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування».

Також, підтвердження сплати податкових зобов`язань відповідачки підтверджується відповідями від Дочірнього підприємства «Ейвон Косметікс Юкрейн» (вих. №1169 від 05.08.2022 року на адвокатський запит №1-28/07-22 від 28.07.2022 та вих. №1171 від 11.08.2022 року на адвокатський запит 1- 10/08-22 від 10.08.2022).

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 було вчасно та належним чином виконано вимоги Податкового кодексу України щодо порядку декларування та сплати своїх податкових зобов`язань за 2018-й рік.

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскільки податкові зобов`язання на загальну суму 314 456,19 грн. було сплачено ДП «Ейвон Косметікс Юкрейн» за ОСОБА_1 в повному обсязі, вчасно, в добровільному порядку та до відповідного бюджету, відсутні законні підстави для задоволення даного позову.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно листа ГУ ДПС у місті Києві №54270/6/26-15-19-07-09 від 15.09.2022 року, який міститься в матеріалах справи та був в повному обсязі досліджений судом апеляційної інстанції, контролюючому органу було достеменно відомо про сплату податкових зобов`язань на загальну суму 314 456,19 грн. ДП «Ейвон Косметікс Юкрейн» за найманого працівника - ОСОБА_1 , а тому у останнього були відсутні законні підстави взагалі для звернення до суду з даним позовом, адже в інтегрованій картці ОСОБА_1 кошти містяться зі спеціальним кодом «Платежі до з`ясування».

Щодо посилань представника відповідача в апеляційній скарзі про те, що податкова вимога повинна бути відкликаною контролюючим органом, відповідно до підпункту 60.1.1 пункту 60.1 Податкового кодексу України, колегія суддів апеляційної інстанції не надає правової оцінки, оскільки зазначена вимога не є предметом даного спору.

Відповідно до ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки податковий борг в розмірі 314 456,19 грн. самостійно сплачено, відповідно до норм чинного законодавства, ДП «Ейвон Косметікс Юкрейн» за ОСОБА_1 , як найманого працівника.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відповідачки задовольнити в повному обсязі, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Щодо стягнення на користь відповідачки судових витрат, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.6 ст. 139 КАС України).

Відповідно до ч.7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що сплачений відповідачкою під час подання апеляційної скарги судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок позивача, який є суб`єктом владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в розмірі 4717, 50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, що підтверджується квитанцією, яка міститься в матеріалах справи (а.с.87).

Крім того, 29.12.2022 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява представника відповідача Лисенка С.В. про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу.

Дослідивши вказану заяву, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частин 4, 5 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Своєю чергою, з урахуванням складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг (виконаних робіт) та витраченого часу на це, ціни позову та значення справи для відповідачки, апеляційний суд уважає заявлені до відшкодування витрати в розмірі 35 000 грн. не співмірними.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що в даному випадку заява представника відповідача Лисенка С.В. про розподіл судових витрат, а саме: витрат на професійну правничу допомогу є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 242, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2022 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної податкової служби у місті Києві до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу відмовити повністю.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у місті Києві () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги 4717, 50 грн. (чотири тисячі сімсот сімнадцять грн.), та витрати на правничу допомогу 10 000 грн. (десять тисяч грн. 00 коп.).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 29.03.2023 року