Справа № 120/10632/22
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2023-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/10632/22
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сало П.І.
Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.
27 березня 2023 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Шидловського В.Б.
суддів: Курка О. П. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій незаконними та скасування наказу,
В С Т А Н О В И В :
у грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про:
- визнання незаконними дій відповідача щодо взяття 28.03.2022 позивача на облік військовозобов`язаних;
- визнання незаконним та скасування наказу відповідача № 113 від 17.04.2022 в частині призову позивача за мобілізацією.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року позовну заяву повернено особі, яка її подала.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, тим самим порушив норми процесуального права, що привели до повернення позовної заяви без її розгляду по суті.
Відповідно до ч.2 ст.312 КАС України апеляційна скарга розглянута судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Поняття процесуальних строків в адміністративному судочинстві визначено в ч.1 ст.118 КАС України. Згідно вказаної норми процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 2 статті 122 КАС України).
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 КАС України).
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Так, ОСОБА_1 заявляє позовні вимоги щодо визнання незаконними дій відповідача щодо взяття його 28.03.2022 на облік військовозобов`язаних та про визнання незаконним і скасування наказу відповідача №113 від 17.04.2022 в частині призову позивача за мобілізацією.
Загальні засади проходження військової служби в Україні визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII).
Положеннями ч.1 ст.2 вказаного Закону передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно із положеннями частин 2, 3 статті 2 Закону № 2232-XII проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Водночас за змістом норм частини шостої статті 2 Закону № 2232-XII різновидом військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
З наведеного висновується, що в розумінні вимог адміністративного судочинства публічною службою є, зокрема, військова служба, які проходять громадяни України за призовом під час мобілізації (на особливий період).
Тобто, позивачем заявлено вимоги, які пов`язаних із проходженням публічної служби, де встановлюється місячний строк звернення до суду з моменту, коли дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, перш ніж констатувати пропуск особою строку звернення із позовною заявою до суду, суд повинен встановити момент, з якого особа дізналась про порушення прав, на захист яких особа заявляє відповідну позовну вимогу. Тобто, висновку про порушення строків звернення до суду із конкретною позовною вимогою передує висновок щодо встановлення конкретного моменту, із якого такий строк розпочинає відлік.
Із матеріалів справи слідує, що позивач оскаржує дії щодо взяття його 28.03.2022 на облік військовозобов`язаних та наказ від 17.04.2022 в частині його призову за мобілізацією.
Проте, заява фактично подана до суду першої інстанції засобами поштового зв`язку лише 15.12.2022, тобто з істотним пропуском як загального (шестимісячного), так і усіченого (місячного) строку звернення до суду, установленого ч.2, 5 ст.122 КАС України.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.12.2022 вказану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня вручення (отримання) копії ухвали шляхом подання до суду заяви (клопотання) про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.
На виконання зазначеної ухвали 12.01.2023 поштою до суду першої інстанції надійшла заява представника позивача - адвоката Хоменка А.С. про поновлення позивачу строку звернення до адміністративного суду.
Вважаючи, що представником позивача у поданому клопотанні не наведено поважних причин, які б унеможливили звернення позивача до суду в межах встановленого законом строку, а обставини, на які посилається представник позивача, не свідчать про існування об`єктивних перешкод у реалізації позивачем свого права на судовий захист в межах такого строку, судом першої інстанції повернуто позовну заяву ОСОБА_1 .
Аналізуючи доводи апеляційної скарги стосовно наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, яким не була надана належна оцінка судом першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Із матеріалів справи слідує, що у зв`язку з тимчасовою зміною місця проживання та на підставі особисто поданої заяви від 28.03.2022, позивача ОСОБА_1 28.03.2022 взято на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Надалі, оскаржуваним наказом відповідача від 17.04.2022 № 113 "Про призов та відправку військовозобов`язаних та техніки під час проведення мобілізації" позивача призвано та направлено для проходження військової служби за мобілізацією у складі команди до військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з відміткою у військовому квитку серії НОМЕР_2 позивача 17.04.2022 зараховано до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби на посаді "стрільця".
Тобто, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до частини позовних вимог (про визнання незаконними дій щодо взяття на військовий облік) відлік строку звернення до суду розпочався з 29.03.2022, а в іншій частині (про оскарження наказу про призов за мобілізацією) з 18.04.2022.
Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції, що позивач достеменно знав про те, що 28.03.2022 його було взято на обік військовозобов`язаних, оскільки у матеріалах позовної заяви міститься власноручно написана ним заява від 28.03.2022, відповідно до якої його і було взято на військовий облік у зв`язку з тимчасовою зміною місця проживання з Житомирської (Коростишівський район) на Вінницьку область (Гайсинський район, с.Нова Ободівка).
Також позивач не міг не знати про його призов за мобілізацією, зважаючи на те, що, по-перше, у його військовому квитку серії НОМЕР_2 стоїть відмітка про зарахування 17.04.2022 до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби на посаді "стрільця", а, по-друге, з того часу позивач проходив військову службу з усіма пов`язаними із цим наслідками (отримання матеріального і речового забезпечення, виконання обов`язків за посадою тощо).
Слід зазначити, що з дати взяття позивача на військовий облік (28.03.2022) та призову на мобілізацію (17.04.2022) до його відправлення у Донецьку область для несення військової служби (15.05.2022), затримання та взяття під варту (22.09.2022) минуло достатньо часу для вчинення активних дій для захисту та відновлення своїх прав, навіть в тих умовах, в яких перебував, як особисто, так і через свого представника. Закономірне обмеження свободи пересування військовослужбовця під час проходження ним військової служби автоматично не означає позбавлення його усіх інших передбачених законодавством прав, у тому можливостей для вчинення певних дій, спрямованих на захист своїх порушених права та інтересів, якщо військовослужбовець вважає, що такі його права та інтереси були порушені.
Натомість матеріалами справи в повній мірі підтверджується висновок суду першої інстанції, що позивач жодних відповідних дій у спірних правовідносинах не вчиняв, а до адвоката звернувся лише наприкінці жовтня 2022 року, про що свідчить договір про надання правової допомоги № 21/10/22 від 21.10.2022, тобто після винесення слідчим суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ухвали від 22.09.2022 року у справі № 202/6558/22 про застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 58 днів (по 18.11.2022 включно).
Тобто, в даному випадку тримання позивача під вартою (на гауптвахті) не стало перешкодою для звернення за правничою допомогою і що позивач вирішив оскаржувати дії відповідача щодо його взяття на військовий облік та наказ про його призов за мобілізацією вже після відкриття кримінального провадження за фактом непокори.
Крім того, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновку суду першої інстанції про те, що з 22.10.2022 інтереси позивача представляв адвокат, в той час як відповідний адміністративний позов був поданий до суду першої інстанції лише 15.12.2022, тобто майже через два місяці, що додатково спростовує твердження про те, що позивач не мав змоги звернутися до суду своєчасно через ті обставини, в яких він перебував і які обумовлювалися його службою та перебуванням під вартою.
Стосовно ж доводів апелянта щодо запровадження воєнного стану, як непереборну силу та підставу для поновлення йому строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вказує на таке.
Починаючи з 24.02.2022 і включно до дати звернення позивача до суду першої інстанції в Україні діяв (і діє до цього часу) воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі Закон № 389-VIII).
Відповідно до ст.1 Закону № 389-VIII воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
За змістом статті 9 Закону № 389-VIII в умовах воєнного стану Президент України та Верховна Рада України діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.
Згідно зі ст.12-2 Закону № 389-VIII в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Приписами статті 26 Закону № 389-VIII передбачено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.
Верховний Суд у постанові від 25.08.2022 у справі № 240/3771/21 вказав на те, що введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Питання поновлення або наявності підстав для продовження відповідного процесуального строку вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у відповідній заяві.
Таким чином, саме по собі посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на роботу заявника, що, в свою чергу, обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження.
На сьогодні Верховним Судом сформовано правову позицію, згідно з якою введення на території України воєнного стану не зупиняє перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22, постанови Верховного Суду від 25.10.2022 у справі № 620/7233/21, від 24.10.2022 у справі №160/175/22 та від 22.09.2022 по справі № 140/13772/21).
Отже, введення воєнного стану може бути поважною причиною пропущення процесуального строку якщо це пов`язано не з загальними, а конкретними причинами, що практично, а не теоретично, заважали вчасно виконати процесуальну дію.
Всупереч вищенаведеному, в апеляційній скарзі позивачем не зазначено конкретних причин, які б вказували на те, що саме воєнний стан та пов`язані з ним обмеження (обставини) дійсно перешкодили йому вчасно звернутися до суду з даним позовом, оскільки позивач обмежився загальними посиланнями на сам факт введення воєнного стану та правову позицію Верховного Суду по справі №500/1912/22, де суди попередніх інстанцій, навпаки, не встановлювали обставин, що перешкоджали позивачу через запровадження в Україні воєнного стану своєчасно звернутись до суду в межах строку, встановленого законом.
В контексті ж розгляду даної справи, в матеріалах не надано жодних доказів на підтвердження того, що наведені, як підстави для поновлення строку звернення до суду, дійсно пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи (яка "сама повинна цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки") та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк, звернення до суду з адміністративним позовом у зв`язку із запровадженням воєнного стану.
Колегія суддів зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними (див. правову ухвали Верховного Суду від 02.03.2020 у справі № 420/4352/19, від 13.04.2020 у справі № 520/11334/18, від 17.09.2020 у справі № 186/1881/19, від 06.11.2020 у справі № 826/14116/18).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Таким чином, особі гарантується право на звернення до суду.
Водночас, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності справи від 30.08.2006 (справа "Каменівська проти України"), "право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду ..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим ... Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані...".
Згідно з рішеннями ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" та від 13 лютого 2001 року у справі "Кромбах проти Франції" держава може встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду.
У рішеннях від 20 травня 2010 року в справі "Пелевін проти України" та від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, в тому числі щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.
Таким чином, з огляду на наведені обставини справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції відносно неповажності підстав пропуску строку на подання позивачем адміністративного позову в межах даної справи та правомірності повернення його адміністративного позову.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення питання.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Курко О. П. Боровицький О. А.