Справа № 440/6772/21
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2023-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м. ПолтаваСправа № 440/6772/21
Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Канигіної Т.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Полтавській області, Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Полтавській області, Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме просив (з урахуванням заяви представника позивача від 12.10.2022 про уточнення позовних вимог):

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 09.12.2020 №1655-о "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області від 09.12.2020 № 111-о "Про введення в дію наказу ДФС України від 09.12.2020 № 1655-0";

- поновити ОСОБА_1 з 11.12.2020 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області;

- стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.12.2020 по час розгляду справи в суді з розрахунку середньоденної заробітної плати, що становить 790,48 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він поновлений на посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Полтавській області з 02.11.2018 за рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 у справі № 440/4500/18. Фактичне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді відбулось наказом ДФС України № 1771-0 від 19.11.2019. У цей період часу ГУ ДФС у Полтавській області вже перебувало в процесі реорганізації. У ході реорганізації установи відбулося скорочення штатної чисельності працівників Головного управління ДФС у Полтавській області за умов одночасного утворення структури-правонаступника - Головного управління ДПС у Полтавській області.

Також позивач зазначає, що 16.06.2020 було попереджено про можливе наступне вивільнення із займаної посади заступника начальника Головного управління ДФС у Полтавській області з попередженням на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців. Зазначив, що відповідачі мали, по-перше, запропонувати позивачу переведення на цю посаду як вакантну та рівнозначну тій, що обіймає і яка підпадає під скорочення, а по-друге, мали з`ясувати, чи позивач мав переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, однак, цей обов`язок відповідачами грубо порушено, й натомість запропоновано позивачу дві посади головного державного інспектора та завідувача сектору, від яких позивач був змушений відмовитися.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 26.08.2021.

25.08.2021 Головним управлінням ДПС у Полтавській області подано відзив, у якому просило у задоволенні адміністративного позову в частині позовних вимог до ГУ ДПС у Полтавській області відмовити.

ГУ ДФС у Полтавській області та ДФС України скористались правом подання відзиву на адміністративний позов, зі змісту яких, просять суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду від 26.08.2021 підготовче засідання відкладено на 13.10.2021 для надання доказів. Протокольною ухвалою суду від 13.10.2021 підготовче засідання відкладено на 03.11.2021 за клопотанням позивача. Протокольною ухвалою суду від 03.11.2021 оголошено перерву до 17.11.2021 для надання доказів.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.11.2021 допущено заміну неналежного відповідача у справі №440/6772/21 в особі Головного управління ДПС у Полтавській області () на належного в особі Головного управління ДПС у Полтавській області (код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу 44057192). Підготовче засідання відкладено на 14.12.2021.

01.09.2021 Державною фіскальною службою України подано клопотання про залишення позову без розгляду з огляду на положення частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства. Представником позивача подані заперечення проти клопотання про залишення позову без розгляду, у якому зазначила, що даний позов подано 06.01.2021, тобто в місячний строк з дня звільнення.

Розглянувши клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, суд дійшов наступного висновку.

Згідно із частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Позивачем направлено позовну заяву 06.01.2021 засобами поштового зв`язку, що підтверджується конвертом. Оскаржувані накази прийняті 09.12.2020.

Отже, позив звернувся до суду у строк, передбачений процесуальними нормами, у зв`язку з чим клопотання ДФС України є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Протокольною ухвалою суду від 14.12.2021 підготовче засідання відкладено на 02.02.2022 з огляду на задоволення клопотання позивача.

Відповідно до довідки від 02.02.2022 судове засідання, призначене на 02.02.2022, у справі 440/6772/21 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Канигіної Т.С. у відпустці. Судове засідання відкладено на 02.03.2022.

У зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, відповідно до наказу голови суду від 24.02.2022 №18/13 (зі змінами, внесеними наказом від 27.02.2022 №19/13) "Про організацію роботи суду у зв`язку із запровадженням воєнного стану", судове засідання у справі №440/6772/21 02.03.2022 не проводилось. Наступне судове засідання призначено на 01.06.2022.

Відповідно до довідки від 01.06.2022 у судове засідання, призначене на 01.06.2022, у справі 440/6772/21 учасники справи та їх представники не з`явились. Судове засідання призначено на 22.06.2022. Протокольною ухвалою суду від 22.06.2022 відкладено судове засідання на 27.07.2022, з огляду на задоволення клопотання представника позивача. Протокольною ухвалою суду від 27.07.2022 оголошено перерву для надання додаткових пояснень у справі до 17.08.2022. Протокольною ухвалою суду від 17.08.2022 відкладено судове засідання на 07.09.2022, з огляду на задоволення клопотання представника позивача. Протокольною ухвалою суду від 07.09.2022 відкладено судове засідання на 28.09.2022 у зв`язку з відсутністю доказів повідомлення. Протокольною ухвалою суду від 28.09.2022 відкладено судове засідання на 03.10.2022, з огляду на задоволення клопотання представника позивача. Протокольною ухвалою суду від 12.10.2022 відкладено судове засідання на 12.10.2022 для надання додаткових доказів у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.10.2022 виключено зі складу учасників справи Головне управління Державної податкової служби України у Полтавській області. Розгляд справи №440/6772/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії розпочато спочатку. Підготовче засідання відкладено на 09.11.2022.

У судове засідання представники сторін не з`явилися, повідомлені належним чином про час, місце та день судового засідання.

Від представника позивача надійшло клопотанні від 09.11.2022 про розгляд справи у письмовому провадженні.

Протокольною ухвалою суду від 09.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу по суті на 09.01.2023.

Від представника позивача надійшло клопотанні від 09.01.2023 про розгляд справи без участі позивача та представника позивача у письмовому провадженні.

Протокольною ухвалою суду від 09.01.2023 відповідно до частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України вирішено перейдено до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач поновлений на посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Полтавській області з 02.11.2018 за рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 у справі № 440/4500/18, про що виданий наказ в.о. голови ДФС України від 06.11.2019 № 1771-0.

16.06.2020 ОСОБА_1 було ознайомлено з попередженням про наступне вивільненні та 18.08.2020 з доповненням до нього, складеними на виконанню вимог постанови КМУ від 18.12.2018 № 1200 "Про утворення Державної податкової служб: України та Державної митної служби України", зі змінами та доповненнями, внесеними постановою КМУ від 25.09.2019 № 846 "Про внесення змін до деяких актів КМУ відповідно до наказу ГУ ДФС у Полтавській області від 07.05.2020 № 33 "Про введення дію організаційної структури та штатного розпису", відповідно до частини шостої статті 492 КЗпП України.

У доповненні до попередження позивачу було запропоновано переведення на одну і вакантних посад ГУ ДФС у Полтавській області, а саме: 1) завідувач сектору матеріально-технічного забезпечення; 2) головний державний інспектор сектору адміністративного забезпечення; 3) головний державний інспектор сектору фінансово-бухгалтерського забезпечення.

Від запропонованих варіантів позивач відмовився, про що не заперечується сторонами.

Наказом ДФС України від 09.12.2020 № 1655-0 "Про звільнення ОСОБА_1 " відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" та наказу ГУ ДФС у Полтавській області від 07.05.2020 № 33 "Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису" припинено державну службу та звільнено позивача з посади заступника начальника ГУ ДФС у Полтавській області у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач, не погодившись із наказом ДФС України від 09.12.2020 № 1655-0 "Про звільнення ОСОБА_1 ", звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з статтею 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 21 та частиною першою статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до частин першою та другої статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16.12.1966 Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Згідно зі статтею 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Порядок проходження державної служби, а також підстави для її припинення врегульовано Законом України "Про державну службу" №889-VIII від 10.12.2015 (надалі Закон №889-VIII).

Згідно з частинами першою-третьою статті 5 Закону №889-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

У частині п`ятої статті 22 Закону №889-VIII наведено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Відповідно до пунктів 1, 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.

Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 87 цього Закону суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Верховний Суд у постанові від 24.07.2020 у справі №816/654/17 сформував наступні висновки та, скасовуючи судові рішення, виходив з таких мотивів.

Умовою припинення державної служби з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України) є, зокрема, ліквідація державного органу або його реорганізація, що поєднана зі скороченням штату/чисельності державних службовців та/або змінами в організації роботи (служби), унаслідок яких державний службовець об`єктивно не може виконувати посадових обов`язків за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації роботи, а щодо переведення на іншу посаду він або заперечує, або для цього об`єктивно немає можливості.

Сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У межах вирішення питання, яке є предметом розгляду в цій справі, для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення або припинення первісного суб`єкта Головного управління ДФС у Полтавській області, або переходу його функцій, з яких виник спір, до Головного управління ДПС у Полтавській області.

Так, постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" від 19.06.2019 №537 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1.

Реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2.

Установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Визначено територіальні органи Державної податкової служби правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності.

За переліком згідно з додатком 2 Постанови №537 Головне управління ДФС у Полтавській області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Полтавській області.

Відповідно до наказу Державної податкової служби України від 12.07.2019 №14 "Про затвердження положень про територіальні органи ДПС", затверджено положення, зокрема про Головне управління ДПС у Полтавській області, яке є правонаступником всіх прав та обов`язків Головного управління ДФС у Полтавській області.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України "Питання Державної податкової служби" від 21.08.2019 №682-р погоджено з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №227 "Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України" функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Отже, з 21.08.2019 на Головне управління ДПС у Полтавській області покладено функції і повноваження Головного управління ДФС у Полтавській області, що припиняється.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893 "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби" вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком, до якого, у тому числі, включено Головне управління ДПС у Полтавській області.

Абзацами третім та четвертим пункту 2 вказаної постанови установлено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій; права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

Наказом ДПС України від 30.09.2020 №529 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" утворено як відокремлені підрозділи Державної податкової служби територіальні органи за переліком згідно з додатком, до якого, зокрема, включено Головне управління ДПС у Полтавській області.

Наказом ДПС України від 24.12.2020 №755 "Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій" розпочато з 01.01.2021 здійснення територіальними органами ДПС України, утвореними як її відокремлені підрозділи, повноважень і функцій територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893.

Водночас, станом на 19.12.2022 Головне управління ДФС у Полтавській області перебуває в стані припинення.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Водночас, на момент розгляду справи, не внесено до Єдиного державного реєстру запис про припинення Головного управління ДФС у Полтавській області.

Як встановлено судом, підставою для звільнення позивача з 09.12.2020 на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" з займаної посади стала реорганізація, скорочення чисельності та штату державних службовців.

З доповнення до попередження про наступне вивільнення від 16.06.2020, судом встановлено, що в Головному управлінні ДФС у Полтавській області були наявні наступні вакантні посади: 1) завідувач сектору матеріально-технічного забезпечення; 2) головний державний інспектор сектору адміністративного забезпечення; 3) головний державний інспектор сектору фінансово-бухгалтерського забезпечення.

У матеріалах справи міститься пояснення, у яких позивач зазначив: вважає пропонування цих посад передчасним, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України "Про державну службу" в редакції станом на початок реорганізації ГУ ДФС у Полтавській області, повинно було обов`язково запропонувати позивачу переведення на рівнозначну або нижчу посаду до ГУ ДПС у Полтавській області; однак, цього зроблено не було; запропоновані посади завідувача сектору матеріально-технічного забезпечення та головного державного інспектора позивач вважає приниженням честі, гідності та ділової репутації з огляду на кваліфікацію, професійні навички та стаж роботи більше ніж 21 рік у податкових органах, у тому числі більше 6 з них на керівних посадах.

Суд зауважує, що згідно з наказом від 07.05.2020 № 33 у Головному управлінні Державної податкової служби України у Полтавській області штатний розпис передбачав посаду заступника начальника управління. Тобто із введенням нового штатного розпису в реорганізованій структурі - ГУ ДПС у Полтавській області - передбачалась посада, що за функціональною компетенцією була рівнозначна тій, яку обіймав позивач до скорочення в установі - правопопереднику ГУ ДФС у Полтавській області.

Зазначене підтверджує наявність вакантних посад в новоутвореному внаслідок реорганізації державному органі, зокрема і рівнозначна посада тій, яку обіймав позивач. Проте, як встановлено судом, жодна з цих посад не була запропонована позивачу: ні разом з попередженням про звільнення, ні під час звільнення.

Таким чином, у результаті реорганізації Головного управління ДФС у Полтавській області ДФС не відбулось скорочення штатної чисельності працівників.

Тобто, сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці та скорочення штатної чисельності працівників, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.07.2020 у справі №816/654/17.

Проте, відповідачами не було забезпечено можливість переведення позивача на будь-яку вакантну посаду державної служби до новоствореного державного органу правонаступника, яку позивач міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, професійної підготовки та професійної компетентності.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Надання за цим Законом обов`язку керівнику органу або суб`єкту призначення пропонувати рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей кореспондує і обов`язок суб`єкта владних повноважень реалізовувати це право обґрунтовано та мотивувати рішення про звільнення працівника з посади з метою уникнення сумнівів у державного службовця щодо упередженого ставлення до нього чи інших чинників, які б порушували принцип "правової визначеності".

З огляду на викладене, очевидним є те, що дискреційні дії (рішення) керівників державних органів щодо пропозиції державному службовцю вакантної посади, не можуть відбуватися поза законом та без правового обґрунтування. Прийняття керівником рішення про надання пропозиції державному службовцю про переведення на іншу посаду має відбуватися відповідно певних критеріїв, як-то рівень професійної підготовки та компетентність державного службовця.

Будь-яких доказів врахування цих засад при звільненні позивача відповідачі не надали.

Питання щодо пропонування вакантної посади працівнику досліджувалось у постановах Верховного Суду від 19.03.2020 у справі №804/1542/16, від 03.07.2020 року у справі №811/835/16, схожі до тих, до яких прийшов суд у даній справі.

Верховний Суд у постанові від 29.12.2020 у справі №0940/2206/18 сформував правову позицію, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Судом також враховується пункт 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно з яким обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У цій справі відповідачі фактично належними доказами не спростували допущення ними порушень.

Інші доводи відповідачів є безпідставними та не впливають на висновки суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Нормами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 09.12.2020 №1655-о "Про звільнення ОСОБА_1 " та визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області від 09.12.2020 № 111-о "Про введення в дію наказу ДФС України від 09.12.2020 № 1655-0" є правомірними і обґрунтованими, а тому позов у цій частині належить задовольнити.

Відповідно до сформованої Верховним Судом правової позиції у подібних правовідносинах, викладеної у постановах від 28.12.2020 у справі №440/630/20, від 28.01.2021 у справі №440/1613/20, від 04.02.2021 у справі №440/181/20, від 25.02.2021 у справі №440/376/20, від 22.04.2021 у справах №440/297/20, №440/704/20, №440/1402/20, №440/470/20, від 12.07.2021 в справі №440/2117/20, виходячи із принципу верховенства Конституції України і прямої дії її норм (складових принципу верховенства права; стаття 8 Конституції України) до цих правовідносин у спірний період обґрунтованим є застосування загального регулювання трудових відносин, що здійснюється Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Скасування розпорядження про звільнення позивача відповідно до вимог частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України є підставою для його поновлення на попередній роботі, а саме: на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області.

У пункті 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зазначено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, день звільнення це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах із роботодавцем.

Оскільки наказ ДФС України від 09.10.2020 №1655-о "Про звільнення ОСОБА_1 " введено в дію 11.12.2020, то останнім днем роботи позивача вважається саме 11.12.2020.

Таким чином, позивача слід поновити на посаді з наступного дня за днем звільнення, тобто з 12.12.2020.

Поновлення на посаді, яку позивач обіймав до звільнення, є достатнім ефективним засобом захисту порушеного права позивача.

Суд, встановивши неправомірність спірного наказу, надає оцінку позовній вимозі про стягнення Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.12.2020 по час розгляду справи в суді, з огляду на таке.

Згідно з частинами першою та другою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції обумовлені трудовим договором.

Таким чином, за відсутності вини незаконно звільненої особи у тому, що розгляд справи про поновлення її на посаді триває понад один рік, стягненню підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13.03.2018 у справі № 2а-11888/10/1370 та від 05.11.2019 у справі № 2а-2243/11/1370.

Водночас, за змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Згідно з вимогами статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Для обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі Порядок №100).

З урахуванням цих норм, зокрема пункту 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 вказаного Порядку визначається діленням суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку (якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду), на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 3 пункту 8 Порядку №100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абзац 4 пункту 8 Порядку №100).

Відповідно до довідки ГУ ДФС у Полтавський області від 25.08.2021 середньоденний заробіток позивача складає 790,48 грн.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до позиції Верховного суду у справі №826/2778/14 від 21.10.2021 справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Згідно з частиною шостої статті 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 № 2136-IX (набрання чинності 24.03.2022), у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України "Про відпустки".

Відповідно до кількості робочих днів, що минули за час вимушеного прогулу позивача, стягненню на її користь підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.12.2020 по 29.03.2023 у розмірі 460849,84 грн (583 р.д. х 790,48 грн; сума зазначена без утримання податку та інших обов`язкових платежів).

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Крім того, оскільки суд ухвалив рішення про поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд вказує, що пунктами 2, 3 частини першої статті 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області з 12.12.2020 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць належить допустити до негайного виконання.

Щодо клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 21.03.2018 у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/160 від 18.10.2018 у справі № 813/4989/17.

На підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду договір про надання правової допомоги від 16.06.2022, детальний опис юридичних послуг, ордер, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Дослідивши надані позивачем документи, суд враховує такі обставини.

Суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №545/2432/16-а зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Оцінивши обставини цієї справи та надані позивачем докази у їх сукупності, суд, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, обсягу поданих та досліджених представником позивача документів, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в цій справі в сумі 15000,00 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 132, 139, 243-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Державної фіскальної служби України (Львівська площа, 8, м. Київ, 04053, ), Головного управління Державної фіскальної служби в Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 09.12.2020 №1655-о "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області від 09.12.2020 № 111-о "Про введення в дію наказу ДФС України від 09.12.2020 № 1655-0".

Поновити ОСОБА_1 з 12.12.2020 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ) на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.12.2020 по 29.03.2023 у розмірі 460849,84 грн грн (чотириста шістдесят тисяч вісімсот сорок дев`ять гривень вісімдесят чотири копійки).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ) на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані із наданням правової допомоги, у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення з 12.12.2020 ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області та в частині стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.С. Канигіна