Справа № 580/11542/21
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2023-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту цивільного захисту, оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Черкаської обласної державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації (змінено назву на Департамент цивільного захисту, оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Черкаської обласної державної адміністрації), у якому просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації від 07.12.2021 №86/02.1-02 "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу забезпечення діяльності управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації; стягнути на користь позивач середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем допущено порушення вимог ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу", оскільки про наступне звільнення позивача не попереджено та не запропоновано іншу рівнозначну або нижчу посаду державної служби як це передбачено Законом України "Про державну службу" за 30 календарних днів. Позивач стверджує, що 16.12.2021 ним подано відповідачу скаргу про порушення прав та законних інтересів, однак станом на дату звернення до суду відповіді на скаргу не отримав, тому звернувся з позовом для захисту порушених прав.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року адміністративний позов задоволено частково:

- змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу забезпечення діяльності Управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", з " 7 грудня 2021 року" на " 10 січня 2022 року";

- стягнуто з Управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації (вул. Смілянська, буд. 131/1, м. Черкаси, Черкаська обл., 18029, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 20343 (двадцять тисяч триста сорок три) грн. 75 коп.;

- в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що відповідач повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення чим порушив вимоги статті 49- 2 КЗпП України. Так, у висунутих позовних вимогах позивач не просив змінити дату звільнення, а обрав інший спосіб поновлення порушеного права - визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач зазначає, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, а отже в даній частині рішення суду підлягає скасуванню з прийняття нового про задоволення.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі.

До суду апеляційної інстанції надійшло клопотання представника позивача про проведення судового засідання, яке призначено на 21 березня 2023 року об 11:15 в режимі відеокоференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду 20 березня 2023 року клопотання представника позивача Кузьмінського Олексія Олександровича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів - задоволено.

Під час розгляду справи у відкритому судовому засіданні з використання відеоконференції представник позивача був відсутній, а тому колегія суддів вирішила продовжити розгляд справи за відсутності позивача, який належним чином був повідомлений про розгляд справи.

В судове засідання представники відповідача заперечували проти апеляційної скарги та заявили клопотання про зміну назви відповідача з Управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації на Департамент цивільного захисту, оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Черкаської обласної державної адміністрації.

Відповідно до частини першої статті 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підлягає заміні відповідач у справі з Управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації на Департамент цивільного захисту, оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Черкаської обласної державної адміністрації, у зв`язку з зміною назви.

В судовому засіданні поставлено на обговорення питання щодо розгляду справи в порядку письмового провадження, представників відповідача - не заперечували, колегія суддів, у відповідності до ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації виданий наказ від 07.09.2021 № 52/02.1-02 "Про введення в дію структури та штатного розпису управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації на 2021 рік".

З метою попередження працівників виданий наказ Управління від 10.09.2021 №53/02.1-02 "Про попередження працівників про можливе вивільнення" з додатком, в якому передбачено необхідність попередження заступника начальника управління - начальника відділу забезпечення діяльності управління ОСОБА_1 .

Відповідачем оформлено попередження за підписом начальника управління від 24.09.2021, в якому вказано про наступне звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу забезпечення діяльності управління, у зв`язку із скороченням посади та вказано, що Скоробагатову пропонується посада завідувача сектору оборонної та режимно-секретної роботи управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації.

Вказане попередження направлено 24.09.2021 позивачу рекомендованим листом №151 та не вручено з незалежних від відповідача причин.

В судовому засіданні встановлено, що 21.10.2021 ОСОБА_1 повторно направлено вказане попередження рекомендованим листом №581 та вручено 19.11.2021 особисто.

У період з 02.09.2021 по 06.12.2021 позивач перебував на амбулаторному лікуванні, що засвідчується листами непрацездатності, які видані комунальним некомерційним підприємством "другий Черкаський міський центр первинної медико-санітарної допомоги", комунальним некомерційним підприємством "третій Черкаський міський центр первинної медико-санітарної допомоги", комунальним некомерційним підприємством "Черкаська центральна районна лікарня" Червонослобідської сільської ради.

Наказом управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації від 07.12.2021 № 86/02.1-02 звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу забезпечення діяльності управління 07.12.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу".

Не погоджуючись із наведеним наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення, суд першої інстанції зазначив, що відповідач мав право прийняти наказ про звільнення позивача, однак, датою звільнення відповідач мав визначити дату, яка є першим робочим днем, після закінчення тридцятиденного періоду. Отже, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення тридцятиденного періоду, тобто 10 січня 2022 року.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача щодо надання правничої допомоги суд першої інстанції виходив з того, що до матеріалів справи не приєднано інших доказів та платіжних документів, крім договору, які дають змогу встановити кількість часу витраченого адвокатом на захист інтересів клієнта при розгляді справи в суді та не надано доказів, які свідчать про перерахування коштів адвокату, що вказує про відсутність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначено Законом України «Про державну службу» (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» встановлено, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

За змістом частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Отже, на час звільнення позивача, редакція Закону України «Про державну службу», не передбачала обов`язку роботодавця пропонувати працівнику можливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації перед звільненням.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 названої статті Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частини 1 статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частини 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

В силу приписів частин 2, 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини 5 статті 87 Закону України «Про державну службу» наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Отже, спеціальний Закон України «Про державну службу» у випадку звільнення з ініціативи суб`єкта призначення передбачає заборону звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності.

Судом першої інстанції встановлено, що першим робочим днем позивача після завершення періоду тимчасової непрацездатності є 07 грудня 2021 року і в цей день відповідачем видано наказ про звільнення позивача.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, що як вбачається з акту №9 від 07 грудня 2021 року про відмову ОСОБА_1 щодо надання згоди на зайняття вакантної посади завідувача сектором оборонної та режимно-секретної роботи управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації, який засвідчений підписами начальника управління ОСОБА_2 , та працівниками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , начальник управління ОСОБА_2 зачитав текст попередження про можливе звільнення з посади по скороченню та запропонував вакантну посаду завідувача сектору оборонної та режимно-секретної роботи управління цивільного захисту Черкаської обласної державної адміністрації, яке ОСОБА_1 відмовився підписувати.

Судом першої інстанції встановлено, а сторонами не спростовано, що відповідач не підтвердив доведення змісту попередження про звільнення та пропозиції іншої посади до 07.12.2021 і тільки з цієї дати роботодавець дізнався про відсутність волевиявлення та бажання позивача продовжувати роботу за посадою, яка йому запропонована, оскільки відповідна заява позивачем роботодавцю в цей день не подана, тому саме з 07.12.2021 відраховується тридцятиденний період на звільнення позивача.

Колегією суддів досліджено матеріали справи та встановлено, що позивачем не виявлялося бажання про проходження в подальшому державної служби після 07 грудня 2021 року, шляхом подання відповідних заяв.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку, підлягають задоволенню позовні вимоги позивача шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення тридцятиденного періоду, тобто 10 січня 2022 року.

Щодо посилання позивача, що спірний наказ прийнято без конкретизації причин та підстав є безпідставними, оскільки зі змісту цього наказу слідує, що у ньому вказано підставу для його видання (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису) та чітко зазначено підстави звільнення (пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII), в наказі зазначено дату припинення трудових відносин.

Щодо посилання позивача, що відповідач зобов`язаний був йому запропонувати всі наявні вакантні посади (переведення), які відповідають його кваліфікації, колегія суддів не приймає до уваги дані твердження, оскільки Закону України «Про державну службу», не передбачала обов`язку роботодавця пропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації перед звільненням.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача в частині поновлення на посаді - є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду в частині щодо звільнення позивача з " 10 січня 2022 року" а, не з " 7 грудня 2021 року".

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 7 грудня 2021 року по 10 січня 2022 року, колегія суддів звертає увагу, що позивачем не оскаржується сума, а отже з урахування встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення в даній частині прийнято правомірно.

Доводи апеляційної скарги в вищезазначеній частині не заслуговують на увагу, оскільки їх суть зводиться до констатації норм законодавства, а не помилок чи то порушень судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, за таких обставин доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні в даній частині.

Щодо стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, колегію суддів зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Пунктом 4 частини першої статті першої Закону України 05.07.2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (із змінами і доповненнями) (далі також - Закону №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону №5076 визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076).

Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року по справі №362/3912/18, від 30 вересня 2020 року по справі №201/14495/16-ц та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Вказане також узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року по справах №810/3806/18, №810/2816/18, №810/3806/18), від 22 листопада 2019 року у справі №810/1502/18.

З системного аналізу вищевказаних правових норм можна дійти висновку, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача надав до суду першої інстанції копію договору про надання правової допомоги від 20.12.2021 (надалі - Договір).

У відповідності до пункту 1.1 Договору адвокат повинен надавати позивачу правову допомогу в оскарженні наказу від 07.12.2021 №86/02.1-02 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Згідно підпункту 2.3.1 пункту 2.3 та пункту 4.1 Договору обов`язок клієнта сплатити гонорар Адвокату в розмірі та в строк погоджені окремою угодою між сторонами. Гонорар адвоката становить 28000 (двадцять вісім тисяч) гривень.

Колегією суддів досліджено матеріали справи та встановлено, що позивачем крім договору на правничу допомогу не надано жодного документу, який підтверджує понесення витрат, як передбачено умовами підпункту 2.3.1 пункту 2.3 Договору.

Посилання позивача на те, що достатньо лише договору про надання правничої допомоги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки складання договору є наміром, проте не підтверджує його виконання у повному обсязі.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів доходить висновку, що в даній частині апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в даній частині прийнято у відповідності до вимог законодавства, оскільки позивачем не підтверджено жодним документом понесення витрат.

Колегія суддів враховує останню практику Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30 листопада 2022 року по справі №520/11678/21 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки їх суть зводиться до констатації норм законодавства, а не помилок чи то порушень судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, за таких обставин доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишаються без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

І.О. Грибан