Справа № 120/12675/21-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 березня 2023 р. Справа № 120/12675/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач ) з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області (далі ГУ ДПС у Вінницькій області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 25 серпня 2020 р. податковим органом прийнято податкове повідомлення рішення № 43954-5605-0209, яким позивачу донараховано земельний податок з фізичних осіб на суму 45673, 26 грн.

Однак, позивач із таким рішенням не погоджується та вказує, що відповідно до п.297.1 ст.297 Податкового кодексу України (в редакції чинній до 01.07.2020 р.) фізичні особи-підприємці - платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно ( в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої-третьої груп для провадження господарської діяльності.

Отже, до 01.07.2020 р. чинне законодавство визначало, що фізичні особи-підприємці - платники єдиного податку звільняються від сплати земельного податку за земельні ділянки у разі, якщо використовують таке для провадження господарської діяльності.

При цьому, одним із основних видів діяльності позивача було надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна та є виробництво й реалізація інших виробів із бетону, гіпсу та цементу. Зокрема, згідно Договору оренди нерухомого майна від 03.03.2020 р. позивачем передано в оренду споруду , яка знаходиться на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 . Даний Договір розірвано згідно Угоди про розірвання Договору від 01.07.2020 р.

Відтак, на думку позивача , оскільки до 01.07.2020 р. ОСОБА_1 здійснювалась господарська діяльність шляхом надання в оренду власного нерухомого майна, що не суперечить чинному законодавству, дана обставина звільняє останнього від сплати земельного податку. Також позивач звертає увагу, що за адресою АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ) знаходиться та експлуатується прес та форми для виробництва тротуарної плитки та бордюрів, за допомогою яких позивач здійснює господарську діяльність з виробництва виробів із бетону, гіпсу та цементу.

Таким чином позивач вважає, що оскаржуване ним рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного позову. Представник відповідача зазначає, що позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку ( II група).

На підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем органів ДПС та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності ОСОБА_1 є земельна ділянка площею 2,1323 га, розташована за адресою АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Відповідно до п.п. 269.1.1 п. 269.1 ст. 269 ПКУ платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток ( паїв ).

Відтак, згідно з п. 286.5 ст. 286 ПКУ податковим органом за місцем знаходження земельної ділянки було проведено розрахунок земельного податку та винесено на адресу позивача, як власника земельної ділянки станом на 01.01.2020, податкове повідомлення - рішення від 25.08.2020 року.

Таким чином, на думку податкового органу, при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення - рішення останній діяв на підставі та в спосіб передбачений законодавством, а тому, представник відповідача просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповіді на відзив позивач та його представник не подавали.

16.01.2023 року представником позивача подано заяву про долучення додаткових доказів.

Суд, з`ясувавши доводи сторін, викладені в поданих заявах по суті справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив наступне.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 перебуває на спрощеній системі оподаткування (платник єдиного податку другої групи) з 01.07.2015 року, про що свідчить витяг з реєстру платників єдиного податку від 05.01.2021 року.

У приватній власності позивача перебуває земельна ділянка площею 2.1323 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення: розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, вид використання: для виробничих потреб, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також позивач володіє на праві приватної власності майновим комплексом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 , який складається з контори з вагою, складу готової продукції, підвалу - бондарного цеху, навісу, квасозасолочного цеху, складу вторинної сировини, овочесховища - ангару, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Контролюючим органом проведено розрахунок плати за землю фізичній особі ОСОБА_1 за 2020 рік за період з 01.01.2020 р. по 30.06.2020 р. в сумі 45673,26 грн, за належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 2,1323 га. розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, Головним управлінням ДПС у Вінницькій області винесено податкове повідомлення-рішення форми "Ф" від 25.08.2020 р. №43954-5605-0209, яким позивачу нараховано земельний податок з фізичних осіб на суму 45673, 26 грн. за 2020 рік.

Зазначене податкове повідомлення-рішення отримано позивачем рекомендованим листом за адресою реєстрації.

Вважаючи винесене податковим органом податкове повідомлення-рішення необгрунтованим та протиправним позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з цим позовом.

При цьому позивач додатково наголошує, що за наслідком розгляду його скарги від 22.02.2021 року на інше податкове повідомлення - рішення, прийняте ГУ ДПС у Вінницькій області 12.06.2019, щодо нарахування земельного податку на цю ж земельну ділянку за 2019 рік, Державна податкова служба України задовольнила скаргу позивача та скасувала податкове повідомлення-рішення від 12.06.2019 р. №37517-5606-0209, про що свідчить лист від 12.04.2021 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд керується таким.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За змістом підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Згідно з ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Відповідно до п.297.1 ст.297 Податкового кодексу України (в редакції чинній до 01.07.2020 р.) фізичні особи-підприємці - платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно ( в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої-третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва .

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 286.5 статті 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Із процитованих норм видно, що до 01.07.2020 р. чинне законодавство визначало, що фізичні особи - підприємці - платники єдиного податку звільняються від сплати земельного податку за земельні ділянки у разі, якщо використовують такі для провадження господарської діяльності.

Як встановлено судом, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 перебуває на спрощеній системі оподаткування (платник єдиного податку другої групи) з 01.07.2015 року, про що свідчить витяг з реєстру платників єдиного податку від 05.01.2021 року.

У приватній власності позивача перебуває земельна ділянка площею 2.1323 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення: розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, вид використання: для виробничих потреб, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також позивач володіє на праві приватної власності майновим комплексом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 , який складається з складу готової продукції, підвалу - бондарного цеху, навісу, квасозасолочного цеху, складу вторинної сировини, овочесховища - ангару, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст.320 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №43 5-IV власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановленим законом.

Статтею 3 Господарського кодексу України визначено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Відповідно до статті 263 ГК України господарсько-торговельною є діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання у сфері товарного обігу, спрямована на реалізацію продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання, а також допоміжна діяльність, яка забезпечує їх реалізацію шляхом надання відповідних послуг.

Господарсько-торговельна діяльність може здійснюватися суб`єктами господарювання в таких формах: матеріально-технічне постачання і збут; енергопостачання; заготівля; оптова торгівля; роздрібна торгівля і громадське харчування; продаж і передача в оренду засобів виробництва; комерційне посередництво у здійсненні торговельної діяльності та інша допоміжна діяльність по забезпеченню реалізації товарів (послуг) у сфері обігу.

Господарсько-торговельна діяльність опосередковується господарськими договорами поставки, контрактації сільськогосподарської продукції, енергопостачання, купівлі-продажу, оренди, міни (бартеру), лізингу та іншими договорами.

Так, одними із видів діяльності позивача до 05.01.2021 року ( тобто в період за яких нараховано спірний земельний податок ) було надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна та виробництво інших виробів із бетону, гіпсу та цементу, що підтверджується витягами з реєстру платників єдиного податку від 14.11.2017 та від 05.01.2021.

Отже, шляхом укладення договору оренди нерухомого майна, що належить на праві власності Позивачу, на земельній ділянці, яка належить на праві власності Позивачу за адресою АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 , до 01.07.2020 здійснювалась господарська діяльність позивача - надання в оренду власного нерухомого майна, що підтверджується договором оренди споруди від 03.03.2020 р., та не суперечить чинному законодавству.

В свою чергу, за адресою АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ) в належному позивачу майновому комплексі також знаходяться та експлуатуються прес та форми позивача для виробництва траурної плитки та бордюрів, за допомогою яких позивач здійснює господарську діяльність з виробництва виробів із бетону, гіпсу та цементу. Земельна ділянка площею 2.1323 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , використовується для ведення господарської діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , а саме для обслуговування та експлуатації майнового комплексу, що розташований на даній земельній ділянці.

Таким чином, саме для ведення господарської діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 використовується вищезазначена земельна ділянка, що належить йому на праві власності.

При цьому, як зазначалось вище, відповідно до п.297.1 ст.297 Податкового кодексу України фізичні особи-підприємці - платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно ( в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої-третьої груп для провадження господарської діяльності.

Разом з тим, суд вказує на те, що позивачем надавалося в оренду майно ( споруда), яке є частиною майнового комплексу, що розміщений на спірній земельній ділянці, в період з 03.03.2020 по 01.07.2021, тобто до внесення змін в п.п.297.1.4 п.297.1 ст. 297 ПКУ, які набули чинності з 01.07.2020 року.

Крім того, в оренду надавався не весь майновий комплекс ( загальна площа 4490,3 кв. м.), а лише його певна частина ( площею 75 кв.м. ), ще свідчить про можливість використання позивачем іншої частини майнового комплексу, що розташований на спірній земельній ділянці, у власній господарській діяльності, зокрема щодо виробництва виробів із бетону, гіпсу та цементу.

Зазначене не спростовано відповідачем в ході розгляду справи, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відтак, враховуючи, що земельна ділянка використовувалась позивачем для власної господарської діяльності земельний податок з фізичних осіб за період з 01.01.2020 р. по 30.06.2020 р. в сумі 45673,26 грн, за належну позивачу на праві приватної власності земельну ділянку площею 2,1323 га., розташовану за адресою АДРЕСА_1 , нараховано відповідачем безпідставно та, відповідно, податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 25.08.2020 р. №43954-5605-0209 є протиправним та підлягає скасуванню.

При розгляді даної справи судом також прийнято до уваги, що за наслідком розгляду скарги позивача від 22.02.2021 року на інше податкове повідомлення - рішення, прийняте ГУ ДПС у Вінницькій області 12.06.2019 щодо нарахування позивачу земельного податку на цю ж земельну ділянку за попередній період ( 2019 рік), Державна податкова служба України задовольнила скаргу позивача та скасувала податкове повідомлення-рішення від 12.06.2019 р. №37517-5606-0209, в зв"язку з його невідповідністю актам законодавства, про що свідчить лист від 12.04.2021 року. При цьому Державна податкова служба України виходила саме з того, що вказана земельна ділянка використовується у господарській діяльності позивача, відтак він звільняється від обов"язку нарахування та сплати податку на майно ( в частині земельного податку ).

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області понесені ним судові витрати зі сплати судового збору.

В той же час, вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд керується наступними мотивами.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону: договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4); інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6); представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Частинами другою-третьою статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

При цьому покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Судом встановлено, що між адвокатом Чернілевською Р.В. (далі - Адвокат) та позивачем ОСОБА_1 (далі Клієнт) укладено договір про надання правової допомоги від 29.09.2021 (далі - Договір).

Згідно з пунктом 1.1 цього клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання з надання правової допомоги, зокрема, здійснення представництва в усіх судових установах.

Пунктами 4.1 Договору визначено, що розмір гонорару встановлюється за домовленістю сторін та становить 6000 грн. за ведення справи у суді першої та апеляційної інстанції.

На підтвердження понесених витрат стороною позивача також надано акт виконаних робіт від 13.01.2023, який є додатком до договору про надання правової допомоги від 29.09.2021, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 01-01/23 від 13.01.2023 р.

Згідно п. 1 Акту виконаних робіт до Договору, на виконання умов договору про надання правової допомоги від 29.09.2021 Адвокатом надано Клієнту правову допомогу, а саме: підготовка та подання адміністративного позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до Квитанції до прибуткового касового ордера № 01-01/23 від 13.01.2023 Клієнтом на виконання вимог п.п. 4.1 Договору про надання правової допомоги від 29.09.2021 проведення оплата Адвокатові за надані послуги в сумі 6000 (шість тисяч) гривень 00 коп.

Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність справи, її значення для позивача та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, суд вважає, що заявлений до відшкодування розмір витрат позивача на допомогу адвоката в сумі 6000 грн. є обгрунтованим та співмірним.

Суд також враховує, що такі витрати були необхідними, оскільки винесене податковим органом рішення впливало на матеріальний стан позивача, при цьому позивач вважав його протиправним та необгрунтовано прийнятим, з огляду зокрема і на попереднє рішення Державної податкової служби України про безпідставність нарахування позивачу земельного податку за попередній період.

При цьому, судом не вирішується питання про зменшення судових витрат , виходячи з того, що принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 340/2871/21.

Так, у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

В той же час, представником відповідача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності заявленої суми відшкодування витрат на правову допомогу обсягу фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Таким чином, відзив не містить клопотання про зменшення судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, як і не наведено обгрунтованих тверджень щодо неспівмірності заявленої суми відшкодування.

З огляду на викладене та за відсутності доведення представником відповідача неспівмірності витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд доходить висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн., що відповідатиме критеріям співмірності та розумності.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 25.08.2020 р. №43954-5605-0209 прийняте стосовно ОСОБА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області витрати на правову допомогу в сумі 6000,00 грн. (шість тисяч гривень ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, код ЄДРПОУ ВП 44069150)

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна