Справа № 420/17003/22
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2023-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/17003/22
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа Головне управління Національної поліції в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення, -
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

23 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа Головне управління Національної поліції в Одеській області, в якому просив суд (з урахуванням уточнених позовних вимог):

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 09.09.2021року про заборону в`їзду в Україну ANDRONACHI NICOLAE терміном на 3 роки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірне рішення є протиправним, необґрунтованим та таким, що грубо порушує суб`єктивні права позивача, оскільки ним не було вчинено дій, які могли б слугувати підставою для заборони в`їзду до України. Будь-які належні і допустимі докази вчинення ОСОБА_1 на території України порушень чинного законодавства, ведення якоїсь злочинної діяльності відсутні. На час звернення до суду ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 та працює з 01.04.2004 року на посаді менеджера в компанії IM «INTERLOTO» SRL. Представник позивача вказав, що за місцем роботи на протязі тривалого часу він зарекомендував себе тільки з позитивної сторони як дисциплінований працівник, який дотримується встановлених норм та правил, що підтверджується характеристикою від 15.11.22р. № 4. Також, у місті Білгороді-Дністровському Одеської області мешкає його цивільна дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 та паспортними документами цивільної дружини та дочки. Позивач будь-якою забороненою чинним законодавством діяльністю в Україні він не займався та не займається, до кримінальної чи адміністративної відповідальності за скоєння правопорушень не притягався. Отже, будь-які фактичні та правові підстави для прийняття спірного рішення про заборону в`їзду до України строком на три роки відсутні, а оскаржуване рішення відповідача порушує право на вільне пересування, позбавляє можливості вести звичний уклад життя, бачитися зі своєю дочкою та цивільною дружиною.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що оскаржене рішення прийнято відносно особи з установчими даними ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а стосовно особи на установчі документи ОСОБА_1 не приймалось жодного рішення.

Відповідач вказав, 07.09.2021р. до ГУ ДМС в Одеській області надійшло подання від ГУНП в Одеській області про заборону в`їзду на територію України громадянину Республіки Молдови ОСОБА_4 та у поданні зазначено, що за наявною інформацією громадянин Республіки Молдова перебуваючи на території України своїми діями грубо порушує чинне законодавство України. Під час перевірки діяльності громадянина Республіки Молдова встановлено, що останній користується авторитетом у кримінальному середовищі, підтримує злодійські традиції, організовує та координує злочинну діяльність інших громадян зазначеної Республіки. Враховуючи викладене та те, що подання ГУНП в Одеській області від 06.09.2021р. №2/1-5725 не викликає сумнівів у ГУ ДМС в Одеській області, а отже мотивувальна складова прийнятого рішення має місце бути, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник відповідача, Головного управління Національної поліції в Одеській області, заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи, що працівниками Управління карного розшуку ГУНП в Одеській області було встановлено, що перебування на території України громадянина Республіки Молдови ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , суперечить вимогам Національної безпеки та охороні громадського порядку, захисту прав і інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. Листом УКР ГУНП в Одеській області від 13.12.2022р. № 2/1 вх.1948 повідомлено, що за наявною оперативною інформацією громадянин Республіки Молдова ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , маючи зв`язок з кримінальним середовищем, впливає на загострення криміногенної обстановки зокрема в Одеському регіоні, та надає допомогу кримінальному елементу, який прибуває з зазначеної Республіки, в легалізації його перебування в Україні, чим створює загрозу громадському порядку, здоров`ю, системі захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території держави. Відомо, що позивач має авторитет у кримінальному середовищі Республіки Молдова, намагається контролювати лідерів організованих злочинних угрупувань Республіки Молдова, а також збільшувати масштаби їхньої злочинної діяльності, координує й узгоджує свої дії з особами криміногенного середовища та зі «злодіями в законі», впливає на криміногенні процеси. Підтримує зв`язки з раніше засудженими особами, виступає за підтримання та пропагування з-поміж представників криміналітету, зокрема молоді «злодійські традиції», систематичне скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів. З огляду на вищевикладене, як вказав представник третьої особи, та відповідно до вимог статей 13 та 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» було направлено відповідне подання, щодо прийняття рішення про заборону в`їзду на територію України громадянину Республіки Молдова ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. При цьому, як вказав представник Головного управління Національної поліції в Одеській області, необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд, а Національна поліція України захищає людей не тільки від насильницьких, грабіжних або шкідливих актів, але й сприяє дотриманню усіх заборон, що встановлені законодавством України, також важлива значуща роль у належному забезпеченні громадського порядку та безпеки є превентивні заходи.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа Головне управління Національної поліції в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Рішенням Головного управління ДМС України в Одеській області про заборону в`їзду в Україну від 09.09.2021 року №82 заборонено громадянину ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 в`їзд в Україну терміном на 3 роки (09.09.2021р. -09.09.2024р.).

Підставою для прийняття вказаного рішення №82 від 09.09.2021р. стала ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме те, що до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов лист ГУНП в Одеській області про наявну інформацію щодо громадянина Республіки Молдова, який перебуваючи на території держави своїми діями грубо порушує чинне законодавство України. Також, під час перевірки діяльності зазначеного громадянина Республіки Молдова встановлено, що останній користується авторитетом у кримінальному середовищі, підтримує злодійські традиції, організовує та координує злочину діяльність інших громадян зазначеної Республіки.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 33 Конституції України закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1-3 статті 2).

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI), у частині третій статті 3 якого закріплено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

Відповідно до зазначених підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Вказаний вище перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, що містяться в пункті 18 Постанови від 25.06.2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка погребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (в редакції постанови від 16.03.2012), при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати па увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відтак, необхідність заборони в`їзду, яка має превентивний характер, не має доводитися вчиненням особою протиправних діянь, проте, має обґрунтовуватися, тобто посилання на можливість протиправної поведінки, мають бути обґрунтовані наявністю певної інформації у вигляді довідок, пояснень, тощо.

Порядок прийняття відповідачем та його територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється, визначає Інструкція про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 року № 1235 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11 січня 2014 року за № 25/24802 (далі - Інструкція).

Згідно пункту 3 Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до пункту 4 Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну, особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Так, підставою прийняття оскаржуваного рішень міграційного органу слугувало подання Головного управління Національної поліції в Одеській області від 06.09.2021 року №2/1-5725.

З приводу цього, колегія суддів зазначає.

Пунктом 4 статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018 року (далі - Закон № 2469-VIII) визначено, що державна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від реальних і потенційних загроз невоєнного характеру.

У відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 2469-VIII, національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2)охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до положень п.п.1, 2 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» вищезазначеного закону поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень, а також виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення.

В свою чергу, відповідно до ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення, вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення та. інші повноваження, встановленні цим законом.

Як вбачається з подання Головного управління Національної поліції в Одеській області від 06.09.2021 року №2/1-5725, за наявною інформацією громадянин Республіки Молдова ОСОБА_4 перебуваючи на території України своїми діями грубо порушує чинне законодавство України. Під час перевірки діяльності громадянина Республіки Молдова ОСОБА_4 встановлено, що останній користується авторитетом в кримінальному середовищі, підтримує злодійські традиції, організовує та координує злочинну діяльність інших громадян зазначеної Республіки. Суспільна небезпечність перебування на території України громадянина Республіки Молдова ОСОБА_4 полягає в тому, що вказана особа, маючи зв`язок з кримінальним середовищем, впливає на загострення криміногенної обстановки зокрема в Одеському регіоні, та надає допомогу кримінальному елементу, який прибуває з зазначеної Республіки, в легалізації його перебування в Україні, чим створює загрозу громадському порядку, здоров`ю, системі захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території держави.

Відтак, необхідність заборони в`їзду, яка має превентивний характер, не має доводитися вчиненням особою протиправних діянь.

Так, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним право Держави Україна, і, обґрунтовуючи застосування такого права відповідними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв у межах наданих йому законодавством повноважень.

При цьому, право позивача на особисте життя ставиться у противагу інтересам національної безпеки та економічного добробуту держави, що на думку суду, виправдовує застосовані до позивача заходи втручання у його права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Враховуючи встановлені обставини цієї справи в сукупності та правове регулювання, колегія суддів вважає, що відповідачем доведено правомірність своїх дій та рішень.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.05.2021 у справі №826/9102/18 та від 29.07.2021 у справі №320/8499/20.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності не дає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.В.