Справа № 320/1125/22
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1125/22 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2022 року (розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2022 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України у застосуванні розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01.01.2017 при здійсненні розрахунку одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України провести перерахунок та здійснити доплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, в зв`язку із отриманою інвалідністю ІІ-ї групи, з розрахунку розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01.01.2019 (з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги);

- стягнути з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 10000,00 грн. відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №320/8135/20, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2021, відповідачем у липні 2021 року було виплачено на користь позивача одноразову грошову допомогу у зв`язку з отриманою інвалідністю внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби в розмірі 480000,00 грн.

Однак, на думку позивача, нарахування та виплата відповідачем одноразової грошової допомоги в сумі 480000,00 грн. не відповідає нормам законодавства, оскільки пунктом 6 Порядку №975 визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, зокрема, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Так, позивач пояснює, що вищевказаним судовим рішенням встановлено, що ІІ групи інвалідності він отримав у 2019 році, а днем виникнення у нього права на отримання одноразової грошової допомоги є 06.11.2019, проте відповідачем при прийнятті рішення про призначення одноразової грошової допомоги було неправомірно застосовано розмір прожиткового мінімуму, встановлений для працездатних осіб станом на 01.01.2017.

Позивач зазначає, що не погоджуючись із такими діями відповідача він неодноразово звертався до Адміністрації Державної прикордонної служби України із вимогами здійснити виплату відповідно до розміру прожиткового мінімуму встановленого на 01.01.2019, але останній відмовив йому у цьому, що стало підставою для звернення до суду з позовом у цій справі.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2022 року адміністративний позов задовольнити частково.

Визнано протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України у застосуванні розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01.01.2017 при здійсненні розрахунку одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

Зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України провести перерахунок та здійснити доплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, в зв`язку із отриманою інвалідністю ІІ-ї групи, з розрахунку розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01.01.2019 (з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги).

Стягнено з Адміністрації Державної прикордонної служби України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп. відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданим міським відділом № 2 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області 13.12.1997.

Відповідно до даних військового квитка серії НОМЕР_3 та довідки Білоцерківського об`єднаного військового комісаріату від 23.02.2017, позивач брав участь у бойових діях у Демократичній Республіці Афганістан (ДРА) як офіцер у складі Прикордонних військ (в/ч НОМЕР_4 ) Комітету державної безпеки (КДБ) СРСР, де прослужив 33 роки, та був звільнений з військової служби у 1990 році з Червонопрапорного Східного прикордонного округу Прикордонних військ КДБ СРСР (управління округу - м. Алма-Ата, Казахська РСР) наказом КДБ СРСР від 17.01.1990 № 29.

Позивач є підполковником у відставці, а відтак належить до старшого офіцерського складу.

Після звільнення з військової служби позивач прибув з Казахстану на постійне місце проживання до м. Біла Церква Київської області, де став на військовий облік у 1994 році як офіцер запасу, що підтверджується записом у військовому квитку серії НОМЕР_3 .

З матеріалів справи встановлено, що у період з 01.11.1963 по 01.03.1990 позивач знаходився на військовій службі в Прикордонних військах КДБ СРСР, що підтверджується довідкою Міністерства оборони України від 23.02.2017 № 032/43, та в період з 28.07.1981 по 13.06.1983 брав участь у бойових діях в Афганістані у складі цих же військ.

В період проходження служби, 22.04.1983 в результаті автомобільної аварії при виконанні обов`язків військової служби, позивач отримав закритий перелом тім`яної кістки, забій головного мозку легкої ступені; закритий перелом ІІІ-VІ ребер справа та VІІІ-ХІ ребер зліва; закритий пемопневматоракс справа з підшкірною емфіземой грудної клітки (згідно виписки з історії хвороби від 06.07.1983 № 2006). Позивач зазначив, що після отримання вищевказаних травм він проходив лікування за місцем проходження служби.

Відповідно до пункту 1 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та, враховуючи наявність загальної вислуги військової служби понад 25 років, позивач є ветераном військової служби (Прикордонні війська).

З метою встановлення причинного зв`язку між захворюванням та пораненням, отриманим під час проходження військової служби, позивач звернувся до Центральної військово-лікарської комісії при Міністерстві оборони України, яка повідомила листом від 15.12.2016 № 7157 про можливість встановлення причинного зв`язку травм, поранень та захворювань підполковника у відставці ОСОБА_1 з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, у зв`язку з чим перенаправила документи до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України (далі - ЦВЛК ДПС України).

В свою чергу, ЦВЛК ДПС України, розглянувши документи позивача щодо встановлення причинного зв`язку між захворюванням та пораненням, отриманим під час проходження військової служби, листом від 22.12.2016 за № 33/С-8696 повідомила, що жодним нормативно-правовим актом України не встановлено, що Державна прикордонна служба України є правонаступником Східного прикордонного округу КДБ СРСР. У зв`язку із відсутністю нормативних приписів, які зобов`язують або надають повноваження ЦВЛК ДПС України встановити причинний зв`язок військовослужбовцям колишніх прикордонних військ КДБ СРСР, захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, позивачеві було запропоновано звернутися до Центральної військово-лікарської комісії Служби безпеки України.

Звернувшись із відповідним листом до СБУ, позивач отримав відповідь від 27.01.2017 № 20/С-2/13/17, з якої вбачається, що оскільки ОСОБА_1 за обліком Пенсійного фонду України перебуває як пенсіонер Державної прикордонної служби України, правові підстави щодо встановлення СБУ причинного зв`язку його захворювань та поранень з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відсутні. З огляду на викладене, СБУ повідомило, що порушене позивачем питання відноситься до компетенції Державної прикордонної служби України.

09 червня 2017 року Адміністрація Державної Прикордонної служби України листом № 0.33-5119/0/6-17 повторно повідомила позивача про відсутність у ЦВЛК ДПС України повноважень щодо встановлення позивачеві причинного зв`язку захворювань (поранень, травм, контузій).

За результатами первинного огляду ОСОБА_1 12.09.2017, медико-соціальною експертною комісією останньому встановлено третю групу інвалідності з 11.09.2017 довічно. Причина інвалідності - загальне захворювання (довідка серії АВ №0764465).

З матеріалів справи вбачається, що аналогічні за змістом відповіді від Адміністрації Державної Прикордонної служби України, як від 09.06.2017 № 0.33-5119/0/6-17, позивач отримав за результатами розгляду його попередніх звернень до Президента України та Верховної Ради України. Крім того, Комітетом у справах ветеранів, учасників бойових дій, учасників антитерористичної операції та людей з інвалідністю Верховної Ради України було розглянуто звернення позивача з проханням надати допомогу у встановленні причинного зв`язку його захворювання з пораненням (контузією, каліцтвом) та листом від 11.12.2017 № 04-35/17-932 за належністю направлено до Адміністрації Державної Прикордонної служби України.

Після неодноразових письмових звернень позивача до військово-медичних підрозділів Міністерства оборони України, Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України із заявами про проведення медичного огляду на предмет встановлення причинного зв`язку наявного у нього захворювання (поранення, контузії, травми, каліцтва), пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, позивачеві у задоволенні вказаного клопотання відмовлено через неврегульованість на законодавчому рівні питання щодо військового формування, яке за законодавством зобов`язано провести такий медичний огляд позивача.

Не погоджуючись із вказаною відмовою ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено матеріалами справи, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28.12.2018 у справі №810/1/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2019, адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Адміністрації Державної Прикордонної служби України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26, ) щодо відмови у розгляді заяви про встановлення причинного зв`язку захворювання (поранення, контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із виконанням ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 28.07.1981 по 13.06.1983.

Зобов`язано Адміністрацію Державної Прикордонної служби України прийняти до розгляду заяву щодо встановлення причинного зв`язку захворювання (поранення, контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із виконанням ОСОБА_1 обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 28.07.1981 по 13.06.1983.

На виконання вимог вищезазначеного судового рішення Центральною Військово-лікарською комісією Державної прикордонної служби України було проведено засідання по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень та травм у колишнього військовослужбовця за результатами якого встановлено, що травма позивача Так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (витяг із протоколу засідання ЦВ ЛК ДПСУ від 04.10.2019 №30).

У подальшому 11.11.2019 під час повторного огляду ОСОБА_1 медико-соціальною експертною комісією, йому встановлено другу групу інвалідності з 06.11.2019 довічно, з причиною інвалідності - травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (довідка серії АВ №0089104).

Позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

12.06.2020 відповідачем прийнято рішення №79 про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Підставою відмови зазначено, що зміна групи інвалідності відбулась в понад дворічний термін.

Не погоджуючись з таким рішення відповідача, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №320/8135/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2021, адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо відмови ОСОБА_1 у призначені та виплаті одноразової грошової допомоги.

Зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги, в зв`язку із отриманою інвалідності ІІ-ї групи.

Стягнуто з Адміністрації Державної прикордонної служби України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

На виконання вимог вищезазначеного судового рішення Адміністрацією Державної прикордонної служби України 08.07.2021 було виплачено на користь позивача одноразову грошову допомогу в зв`язку із отриманою інвалідністю внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби в розмірі 480000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №816 від 08.07.2021 та не заперечується сторонами.

Вважаючи, що відповідачем здійснено виплату одноразової грошової допомоги у неналежному розмірі, позивач звернувся до Адміністрації Державної прикордонної служби України з відповідними заявами, в яких просив провести перерахунок та здійснити доплату одноразової грошової допомоги, в зв`язку із отриманою інвалідністю ІІ-ї групи, з розрахунку розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01.01.2019 з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги.

Розглянувши звернення позивача, Адміністрація Державної прикордонної служби України, листами від 03.08.2021 №116/С-9914-4602, від 07.09.2021 №116/С-11320-5726, від 08.10.2021 №116/С-12999-7150, від 25.11.2021 №116/С-14685-9099 відмовила ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, та пояснила, що оскільки первинне встановлення інвалідності ІІІ групи було у вересні 2017 року, то для розрахунку розміру одноразової грошової допомоги застосовується прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 01.01.2017, а саме 1600,00 грн.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до підпункту «б» пункту 1 статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.

Згідно з підпунктом 1 пункту 6 Порядку № 975, одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Тобто, зазначені правові норми пов`язують право на отримання одноразової грошової допомоги з днем встановлення інвалідності. Положеннями вказаного Порядку чітко визначено, що у разі зміни групи інвалідності при повторному огляді, днем встановлення інвалідності є дата, коли інвалідність було встановлено вперше. Розмір одноразової грошової допомоги, у разі встановлення інвалідності II групи, визначається з прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому інвалідність встановлено вперше.

Колегі суддів звертає увагу на те, що спір про право позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, був предметом розгляду справи №320/8135/20 за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №320/8135/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2021, адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо відмови ОСОБА_1 у призначені та виплаті одноразової грошової допомоги.

Зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги, в зв`язку із отриманою інвалідності ІІ-ї групи.

Стягнуто з Адміністрації Державної прикордонної служби України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

При цьому, у вищевказаному судовому рішенні, судом було зроблено висновок, що моментом виникнення права на одноразову грошову допомогу є дата встановлення інвалідності військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, причини якої є травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (листопад 2019 року), а саме Закон № 2011-ХІІ, в редакції від 01.01.2019.

У цьому контексті суд звернув увагу, що матеріали справи містять дві довідки до акту огляду МСЕК, якими позивачу 12.09.2017 та 11.11.2019 встановлювались ІІ та ІІІ групи інвалідності, та зауважив, що довідка до акта огляду МСЕК серії АВ №0764465 від 12.09.2017, не містять встановленого причинного зв`язку захворювання позивача із виконанням обов`язків військової служби.

Крім того, у своєму рішенні від 23.12.2020 суд звернув увагу на те, що причиною ІІІ групи інвалідності, встановленої позивачу з 11.09.2017 є загальне захворювання, а також зазначив, що саме довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ №0089104 від 11.11.2019 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 06.11.2019 довічно, настання якої пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

За таких обставин, суд констатував, що днем виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги є 06.11.2019.

Згідно із частиною другою статті 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до частини першої статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №320/8135/20 Адміністрацією Державної прикордонної служби України 08.07.2021 було виплачено на користь позивача одноразову грошову допомогу в зв`язку із отриманою інвалідністю внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби в розмірі 480000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №816 від 08.07.2021.

У запереченнях проти позову відповідач підтверджує, що розрахунок вказаної грошової допомоги проведений із розміру прожиткового мінімуму, установленого для працездатних осіб на 01.01.2017 та зазначає, що днем винекнення права на отримання одноразової грошової допомоги позивачем є 06.11.2019, проте виплата такої допомоги, відповідно до норм Порядку №975 здійснюється у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи, а саме станом на 01.01.2017, оскільки вперше було встановлено ІІІ групу інвалідності 11.09.2017.

Проте, колегія суддів не погоджується з розрахунком виплаченої позивачу одноразової грошової допомоги та вважає, що приймаючи 14.06.2021 рішення №100 про призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону Україн «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» підполковнику запасу ОСОБА_1 в розмірі 300 - кратного прожиткового мінмуму станом на 01.01.2017 в сумі 480000,00 грн. відповідач не врахував приписи пункту 6 Порядку №975 за змістом якого одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, зокрема, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи, а також висновки Київського окружного адміністративного суду та Шостого апеляційного адміністративного суду за результатами розгляду адміністративної справи №320/8135/20, відповідно до яких саме довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ №0089104 від 11.11.2019 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 06.11.2019 довічно, настання якої пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, внаслідок днем виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги є 06.11.2019.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що розмір призначеної йому одноразової грошової допомоги повинен визначатись виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 01.01.2019.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1921,00 грн.

Таким чином, відповідач повинен був здійснити обрахунок та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у розмірі 300 прожиткових мінімумів, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (06.11.2019), що становить 576300,00 грн (300 х 1921,00 грн).

Призначена та виплачена ОСОБА_1 . Адміністрацією Державної прикордонної служби України одноразова грошова допомога в сумі 480 000,00 грн. не узгоджується з вимогами пункту 6 Порядку №976, висновками судів за результатами розгляду адміністративної справи №320/8135/20, та не відповідає значенню прожиткового мінімуму, встановленому статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік».

На думку колегії суддів, відповідач не довів правомірності рішення в частині визначення ОСОБА_1 суми одноразової грошової допомоги в розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01 січня 2017 року, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Отже вбачається, що неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

При цьому вбачається, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, в зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

При цьому, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 285/1864/16-а, від 18.11.2019 у справі № 820/5044/18, від 27.11.2019 справі № 750/6330/17.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 № 4 визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В обґрунтування завданої моральної шкоди та її розміру позивач зазначає, що незважаючи на попередні судові рішення, неодноразові письмові звернення про виплату одноразової грошової допомоги у належному розмірі, відповідач продовжив нехтувати його правами, що змусило знову звертатись з позовом до суду та призвело до сильних моральних страждань в результаті повторно пережитого стресу.

Зважаючи на встановлену протиправність дій відповідача та, беручи до уваги те, що спірні павовідносини тривають з 2016 року, поважний вік та неодноразові письмові звернення позивача, які дають підстави стверджувати про погіршення стану здоров`я позивача впродовж часу спірних правовідносин з відповідачем, колегія суддів погоджується з доводами позивача про наявність підстав для стягнення з нього моральної шкоди.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень (відповідача) покладається обов`язок спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його тривала протиправна поведінка не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з необхідністю захисту своїх прав, в тому числі в судовому порядку.

При цьому суд вважає, що позивачем необґрунтовано завищений розмір моральної шкоди, а тому, враховуючи характер перенесених позивачем моральних страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і соціальних стосунках, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що розмір моральної шкоди, яка підлягає до відшкодування позивачу, слід визначити і стягнути з відповідача у розмірі - 5000,00 грн.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль