Справа № 560/13094/22
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2023-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/13094/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гнап Д.Д.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

27 березня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Боровицького О. А. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

у грудні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, у якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1377467,72 грн та моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2022 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позовна заява повинна розглядатися за правилами адміністративного судочинства і судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали не враховано правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 по справі №818/1688/16.

21 березня 2023 року до суду надійшли додаткові пояснення від позивача, в яких останній посилався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року по справі №910/4590/19 та у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року по справі №560/6180/22, які, на його переконання, вказують на наявність підстав для розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ч.2 ст.312 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір, а тому цей спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Положеннями ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка в силу приписів ч.1 ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає у себе, зокрема таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто встановленими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до пункту 3.2 рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2011 року № 9-рп/2011 принцип спеціалізації полягає у створенні відповідних спеціалізованих судів для здійснення цивільного, кримінального, адміністративного, господарського судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є: наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду; суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Положеннями ч.1 ст.2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, згідно із п.п.1-3, 7, 17 ч.1 ст.4 КАС України: адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно із п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правомірності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

За правилами ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.

Таким чином, вимоги про відшкодування шкоди можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства, якщо такі вимоги заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №180/1560/16-а (180/3464/16-а).

Зі змісту поданої ОСОБА_1 позовної заяви слідує, що останнім заявлено одну позовну вимогу щодо стягнення матеріально та моральної шкоди, яка не пов`язана з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Тобто, з урахуванням вимог ч.5 ст.21 КАС України колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що зважаючи на суб`єктний склад учасників спірних правовідносин та характер таких відносин, розгляд даної справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає помилковими доводи апелянта щодо наявності підстав для врахування правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 по справі №818/1688/16, оскільки в межах зазначеної справи здійснювалося визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, що не є тотожним предмету спору у №560/13094/22.

Також колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача в додаткових поясненнях на постанову Великої Палити Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, оскільки висновки цієї постанови є нерелевантними до спірних правовідносин, адже предметом спору у вказаній справі є стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних внаслідок прострочення відшкодування суми податку на додану вартість, у той час як предметом спору у даній справі є стягнення моральної та майнової шкоди, завданих незаконними діями суб`єктів владних повноважень у вигляді неотриманих своєчасно пенсійних виплат.

Стосовно застосування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року по справі №560/6180/22 при вирішенні питання про юрисдикцію даного спору, то суд апеляційної інстанції зазначає, що в наведеній справі судом касаційної інстанції вказано на порушення права позивача на доступ до правосуддя, з огляду на наявність ухвали про закриття провадження у цивільній справі.

Так, у справі №560/6180/22 Верховний Суд вказав, що з огляду на приписи частини другої статті 256 ЦПК України за наявності чинного рішення суду у цивільній справі про закриття провадження за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскаржувані рішення адміністративних судів про відмову у відкритті провадження у справі поставили під загрозу сутність гарантованих Конвенцією прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Тому вирішення цього спору слід продовжити за правилами адміністративного судочинства. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у відкритті провадження у справі, наведених обставин не врахували та не звернули увагу на виникнення юрисдикційного конфлікту, який формально унеможливлює доступ позивача до розгляду цього спору за правилами цивільного судочинства.

Разом з тим, в контексті розгляду даної справи колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача з аналогічними вимоги в порядку цивільного судочинства, відтак обставини у справі 560/6180/22 є відмінними і позивач не позбавляється права на доступ до суду, однак вже в порядку цивільного судочинства.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п.29).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження у справі. При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст.317 КАС України, за яких ухвала суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Боровицький О. А. Курко О. П.