Справа № 480/2152/23
Суддя: С.В. Воловик
Дата ухвалення: 2023-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 березня 2023 року Справа № 480/2152/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Воловика С.В.,
за участі секретаря судового засідання - Дараган Ю.П.,
представника позивача - Мазурова А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/2152/23 за позовом Головного управління Держгеокадастру у Сумській області до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання протиправними та скасування постанов,
У С Т А Н О В И В:
Позивач, Головне управління Держгеокадастру у Сумській області звернулось до суду з позовною заявою до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), в якій просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Давидко І.І. від 24.02.2023 ВП №71130123 про стягнення з Головного управління виконавчого збору в сумі 26 800, 00 грн.;
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Давидко І.І. від 24.02.2023 ВП №71130123 про стягнення з Головного управління витрат виконавчого провадження в сумі 260, 32 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у провадженні відповідача перебуває виконавче провадження №71130123 від 24.02.2023 з примусового виконання виконавчого листа № 587/431/22, виданого Сумським районним судом Сумської області. 24.02.2023 державним виконавцем прийнято постанови про стягнення виконавчого збору в сумі 26 800,00 грн. та витрат виконавчого провадження в сумі 260,32 грн. Позивач вважає оскаржувані постанови протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки виконавчий збір за своєю правовою природою є збором, який сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа, а не включає в себе лише відкриття виконавчого провадження. Крім того, державним виконавцем не взято до уваги факт часткового добровільного виконання вказаного рішення суду та вчинення зазначених дій за для цього, починаючи ще з 25.01.2022, тобто до відкриття виконавчого провадження у справі.
Ухвалою суду від 20.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін з урахуванням особливостей розгляду даної категорії справ, передбачених ст. 268, 269, 270-272, 287 КАС України та призначено судове засідання на 28.03.2023.
Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з позовними вимогами не погодився, у відзиві на позовну заяву зазначив, що державний виконавець при примусовому виконанні виконавчого документа та винесенні оскаржуваних постанов діяв в межах та у спосіб, визначений нормами чинного законодавства.
Отже, оскаржувані позивачем постанови є правомірними, а тому скасуванню не підлягають.
В судовому засіданні 28.03.2023, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив.
Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
24.02.2023 державним виконавцем відповідно до ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого документа.
Крім того, державним виконавцем, в межах виконавчого провадження №71130123, 24.02.2023 винесено постанови про стягнення виконавчого збору в сумі 26 800 грн. та витрат виконавчого провадження в сумі 260,32 грн.
Не погоджуючи із правомірністю винесених постанов від 24.02.2023 позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
На виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Приписами частини 1 статті 5 Закону України №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України №1404-VIII встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частина 1 статті 27 Закону України №1404-VIII визначає, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Аналізуючи норми вищенаведеного законодавства з примусового виконання судових рішень, суд дійшов висновку, що примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом. Під час вчинення виконавчих дій виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про стягнення виконавчого збору.
При цьому, норми статті 27 вказаного Закону містять вичерпний перелік підстав та умови, за якими виконавчий збір не стягується, зокрема, визначено, що виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.
Відповідно до вимог частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження, зокрема, і з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 37 цього Закону, (відповідно до якої виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа), якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Зокрема, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» та абз. 11 пункту 8 Розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, примусового виконання рішень, передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження»), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 України «Про виконавче провадження», якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Суд зазначає, що виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду. Виконавчий збір є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру. Навіть, наявність об`єктивних перешкод, що призвели до неможливості виконання рішення суду у добровільному порядку, не можуть розцінюватися як підстави для звільнення від сплати виконавчого збору.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі №820/5807/16, від 19 квітня 2018 року у справі №825/739/17.
Таким чином, суд доходить висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання, яке виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа. Відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження виконавець повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору, зокрема ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження передбачено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
При цьому, як зазначає позивач, в частині (поновлення) реєстрації у Державному земельному кадастрі запису про земельну ділянку площею 2,000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Степаиівської селищної ради Сумського району Сумської області, виконати безпосередньо самим Головним управлінням було можливим, адже реєстрація земельної ділянки можлива тільки за принципом екстериторіальності (випадковості), шляхом обрання програмним забезпеченням Держаного земельного кадастру для розгляду відповідної заяви з доданими документами випадкового державного кадастрового реєстратора Держгеокадастру і його територіальних органів.
З метою виконання в цій частині даного рішення Головним управлінням були вчинені всі можливі дії. Державний кадастровий реєстратор 25.01.2023 звернувся до розробника землевпорядної документації з метою подання ним в межах повноважень відповідної заяви. Після подання даної заяви з доданими документами, вона була розглянута державним кадастровим реєстратором обраним за принципом випадковості, який прийняв рішення про відмову у реєстрації земельної ділянки. Дане рішення про відмову згідно порядку направлене безпосередньо заявнику (ТОВ «Координат-БС»), а не Головному управлінню, тобто землевпорядній організації, яка подала заяву для реєстрації земельної ділянки.
Як тільки Головному управлінню стало відомо про результат розгляду зазначеної заяви, державний кадастровий реєстратор Головного управління знову звернувся до землевпорядної організації з проханням повторного звернення з заявою та відповідними документами для реєстрації земельної ділянки, в результаті розгляду якої, іншим державним кадастровим реєстратором обраним за принципом випадковості, 03.03.2023 було прийнято рішення про реєстрацію спірної ділянки.
Відтак, матеріалами справи не містять доказів повного та фактичного виконання позивачем рішення Сумського районного суду Сумської області від 04.10.2022 у справі №587/431/22 до відкриття виконавчого провадження, наміри виконання та/або вчинення певних дій за для цього, не є його фактичним виконанням та не можуть бути підставою для звільнення боржника від сплати виконавчого збору.
Посилання позивача на не вчинення виконавцем жодних дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення, які визначені в статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, суд вважає помилковими, оскільки цією нормою визначені заходи примусового виконання рішень, а не обставини, за яких боржник може бути звільнений від сплати виконавчого збору.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості.
Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржувані постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження від 24.02.2023 відповідають критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 287, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні позовної заяви Головного управління Держгеокадастру у Сумській області до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання протиправними та скасування постанов відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Воловик