Справа № 300/3376/22
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/3376/22 пров. № А/857/16957/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року у справі №300/3376/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Тимощук О. Л.,

час ухвалення рішення 28.10.2022 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити нарахування та виплатити йому компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що у березні 2018 року було здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки виданої Ліквідаційною комісією УМВС України в Івано-Франківській області. Загальна сума заборгованості за період з 01 січня 2016 року по березень 2018 року становила 26921,70 грн. У квітні 2018 року позивачу виплачено 2991,30 грн (997,10 грн за січень, лютий та березень 2018 року). З січня 2019 року по червень 2021 року заборгованість в сумі 23930,40 грн виплачена з основним розміром пенсії позивача. Зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України №103 був чітко встановлений порядок виплати перерахованої пенсії за період з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2017 року. Вказує, що відповідачем виконано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року. Цей факт підтверджує те, що на момент виконання рішення суду Постанова №103 була чинною, тому Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не було порушено жодної норми права при виконанні рішення суду. Крім того, звертає увагу, що основною умовою для виплати компенсації є порушення органом Пенсійного фонду строків виплати нарахованої пенсії. При цьому, оскільки Постановою №103 був чітко встановлений порядок виплата перерахованої пенсії за період з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2017 року, тому вини Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у невиплаті нарахованих сум немає. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (далі Закон №2262-XII) та отримує пенсію за віком.

Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2018 року прийнято постанову №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб", абзацом першим пункту третього якої встановлено перерахувати з 01 січня 2016 року пенсії, призначені згідно із Законом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) за прирівняною посадою з розміру грошового забезпечення поліцейського, враховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, відсоткову надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за січень 2016 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" (далі Постанова №988). Розмір премії визначається у середніх розмірах, що фактично виплачені за відповідною посадою (посадами) поліцейського за січень 2016 року.

У березні 2018 року позивачу здійснено перерахунок відповідно до Постанови №988, внаслідок якого сформувалась заборгованість за 2016-2017 роки.

Сума перерахованої пенсії за 2016-2017 роки виплачувалась в порядку пункту 3 Постанови №103 зокрема:

для виплати за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року обчислювалася органами Пенсійного фонду України станом на 1 січня 2018 року та виплачувалася після виділення коштів на їх фінансування з державного бюджету в такому порядку:

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - щомісяця окремою сумою у розмірі 50 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року;

з 1 січня 2020 року - щомісяця окремою сумою у розмірі 100 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року та до забезпечення повної виплати розрахованої суми.

Враховуючи те, що тривала невиплата частини перерахованої пенсії за минулі періоди сталася з вини органу пенсійного фонду, з метою досудового врегулювання спору представник позивача 11 липня 2022 року звернулася до відповідача із відповідною заявою здійснити нарахування та виплату позивачу компенсації частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати частини пенсії за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати донарахованої виплати (а.с.4 та зворотна сторона).

Листом ГУ ПФУ в Івано-Франківській області №0900-0202-8/24338 від 18 липня 2022 року повідомило позивача, що загальна сума заборгованості за період 2016-2017 роки становила 26921,70 грн, з яких у квітні 2018 року виплачено позивачу заборгованість за січень-березень 2991,30 та з січня 2019 року по червень 2021 року у сумі 23930,40 грн з основним розміром пенсії (а.с. 5).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходу внаслідок несвоєчасної виплати пенсії відповідно до положень Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії, позивач звернулася у суд за захистом свої прав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходу внаслідок несвоєчасної виплати частини пенсії відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати є протиправними, оскільки несвоєчасне нарахування сум пенсії відбулось у зв`язку з неправомірним нарахуванням пенсії відповідачем, який здійснював виплату заборгованості у відповідності до вимог частини 3 Постанови №103, що ним і не заперечується, тобто з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, а тому з метою забезпечення належного та ефективного відновлення порушених прав позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу внаслідок несвоєчасної виплати частини пенсії відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати, яка нарахована відповідно до Постанови КМУ від 21 лютого 2018 року №103 за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати донарахованих частин пенсії.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок №159).

За змістом ст.1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Ст.2 цього Закону передбачає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Відповідно до п.2 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Таким чином, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Як правильно зазначив суд першої інстанції, основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно зі ст.3, 4 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем пенсії, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений цей платіж і коли, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому, необхідно зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

З матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла ОСОБА_2 , звернулася до відповідача із заявою щодо здійснення нарахування та виплати позивачу компенсації частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати частини пенсії за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати донарахованої виплати.

Разом з тим, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повідомило позивача, що загальна сума заборгованості за період 2016-2017 роки становила 26921,70 грн, з яких у квітні 2018 року виплачено позивачу заборгованість за січень-березень 2991,30 грн та з січня 2019 року по червень 2021 року у сумі 23930,40 грн з основним розміром пенсії, що підтверджується листом відповідача №0900-0202-8/24338 від 18 липня 2022 року (а.с. 5).

Таким чином, з наведеного вище вбачається, і не заперечується відповідачем, що несвоєчасне нарахування розміру пенсії ОСОБА_1 відбулось у зв`язку із здійснення виплати заборгованості Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у відповідності до вимог частини 3 Постанови №103.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що заборгованість, яка виникла при перерахунку пенсії позивача на підставі Постанови №103 з 01 січня 2016 року (Постанова №988) у розмірі 26921,70 грн, за період з січня 2016 року по березень 2018 року виплачена ОСОБА_1 у квітні 2018 року за січень-березень 2018 року, а з січня 2019 року по червень 2021 року у розмірі 23930,40 грн виплачена разом з основним розміром пенсії ОСОБА_1 .

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходу внаслідок несвоєчасної виплати частини пенсії відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати є протиправними, оскільки несвоєчасне нарахування сум пенсії відбулось у зв`язку з неправомірним нарахуванням пенсії відповідачем, який здійснював виплату заборгованості у відповідності до вимог частини 3 Постанови №103, що ним і не заперечується, тобто з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, а тому з метою забезпечення належного та ефективного відновлення порушених прав позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу внаслідок несвоєчасної виплати частини пенсії відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати, яка нарахована відповідно до Постанови КМУ від 21 лютого 2018 року №103 за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати донарахованих частин пенсії.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року у справі №300/3376/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 28 березня 2023 року.