Справа № 500/3877/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/3877/22 пров. № А/857/602/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Онишкевича Т. В., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Доморадової Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Мартиць О. І. у м. Тернополі, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу Державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до відділу Державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу ДВС у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хлистун Д.В. №69959286 від 17.10.2022 про стягнення виконавчого збору в розмірі 13000 грн.; визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу ДВС у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хлистун Д.В. №69959286 від 17.10.2022 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 255 грн; визнати дії старшого державного виконавця відділу ДВС у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хлистун Д.В. щодо пред`явлення постанов №69959286 від 17.10.2022 про стягнення виконавчого збору та №69959286 від 17.10.2022 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження до виконання протиправними.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14.10.2022 дізнався про те, що на виконанні у відділі ДВС у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавче провадження №69959286 на підставі виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/9960/18 від 27.09.2021 щодо виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.08.2020 у цивільній справі №607/9960/18 про зобов`язання його усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні нежитловим приміщенням магазином шляхом його звільнення.

17.10.2022 подав відповідачу клопотання про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із добровільним виконанням ним рішення суду до відкриття виконавчого провадження, однак, незважаючи на це, старшим державним виконавцем Хлистун Д.В. всупереч частині дев`ятій статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" 17.10.2022 винесені постанови про стягнення з нього виконавчого збору в розмірі 13000,00 грн. та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким повністю задоволити його позов.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховані і не перевірені його доводи, викладені в позові, та надані докази про виконання судового рішення до відкриття виконавчого провадження. Зазначає, що підстав для винесення оскаржуваних постанов 17.10.22 не було, так як ним подано клопотання про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення до відкриття виконавчого провадження, яке відповідач вчасно не розглянув, а також не перевірив належним чином обставин, зазначених у цьому клопотанні, та наданих на підтвердження цих обставин доказів. Вказує, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена 17.10.22 з порушенням процедури, оскільки має бути винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, яке було відкрите 30.09.22. Також зазначає, що станом на день винесення оскаржуваних постанов виконавче провадження не було закінчене, що виключає можливість стягнення з нього постановою державного виконавця витрат виконавчого провадження.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому, з покликанням на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавче провадження №69959286 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 27.09.2021 у цивільній справі №607/9960/18 на підставі судового рішення від 14.08.2020, яким визначено усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належним їй на праві власності нежитловим приміщенням - магазином, загальною площею 1515,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити зазначене приміщення магазину.

Виконавче провадження №69959286 відкрито старшим державним виконавцем відділу ДВС у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хлистун Д.В. 30.09.2022 на підставі заяви ОСОБА_2 про примусове виконання рішення суду від 29.09.2022 з пред`явленням виконавчого листа.

30.09.2022 державним виконавцем направлено Васильчишину М.Б. вимогу виконавця №68811, відповідно до якої боржника ОСОБА_1 повідомлено про необхідність з`явитись 17.10.2022 о 10:00 год за адресою: м.Тернопіль, вул.Живова, 45 з метою перевірки виконання рішення.

17.10.22 відділом державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зареєстровано клопотання боржника ОСОБА_1 про закінчення виконавчого провадження №69959286 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 27.09.2021 у цивільній справі №607/9960/18, у зв`язку з добровільним виконанням рішення суду до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» ( а.с.18-19, т.1 ). До клопотання додані документи у кількості 18 додатків.

17.10.22 державним виконавцем прийняті оскаржувані постанови про стягнення виконавчого збору в розмірі 13000 грн. та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, який визначено в сумі 255 грн.

Не погоджуючись з вказаними постановами державного виконавця та діями державного виконавця щодо пред`явлення цих постанов до виконання ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Відмовлячючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані постанови винесені правомірно, в межах повноважень державного виконавця. Вказано, що стягнення виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця. На момент розгляду справи виконавче провадження не закінчене, тому відсутні підстави для висновків про добровільне виконання рішення суду до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та, відповідно, про можливість застосування положень ч.4 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» щодо нестягнення виконавчого збору.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусовому виконанню підлягають, зокрема, виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір з боржника - фізичної особи стягується державним виконавцем у розмірі 2 мінімальних заробітних плат за примусове виконання рішення немайнового характеру.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина четверта статті 27 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною дев`ятою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання розпочинається з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Проте, якщо під час виконавчого провадження буде встановлено, що рішення суду виконано до його відкриття, виконавче провадження закривається, а виконавчий збір не стягується.

Аналогічну за змістом правову позицію Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вже неодноразово висловлював у постановах 23.01.2019 у справі №703/1086/17, від 20.02.2019 у справі №712/5014/17, від 13.02.2019 у справі №295/13991/16-а.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження», пов`язане з початком примусового виконання і є обов`язком державного виконавця, а виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що рішення суду виконано до його відкриття.

Як встановлено з матеріалів справи, на виконанні відповідача перебуває виконавче провадження №69959286 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 27.09.2021 у цивільній справі №607/9960/18, яке відкрите постановою від 30.09.22.

Відкриваючи 30.09.22 виконавче провадження №69959286 з примусового виконання згаданого судового рішення старшим державним виконавцем відділу ДВС у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хлистун Д.В. не вирішено питання стягнення з боржника виконавчого збору.

Виконавчий збір було стягнуто окремою постановою старшого державного виконавця відділу ДВС у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хлистун Д.В. від 17.10.22.

Відтак, виконавчий збір у ВП №69959286 було стягнуто державним виконавцем до закінчення відповідного виконавчого провадження, тобто, з дотриманням відповідної процедури.

Колегія суддів також звертає увагу, що відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом. Тому апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи скаржника, що недотримання державним виконавцем строку винесення постанови про стягнення виконавчого збору є підставою для скасування цієї постанови, оскільки така прийнята з дотриманням процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Що стосується покликання скаржника на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, то слід зазначити, що такі не підлягають врахуванню при вирішенні даного спору, оскільки стосуються оскарження постанови про стягнення виконавчого збору із застосуванням при цьому правових норм, чинних станом на 03.08.2018, які не відповідають тим, що підлягають застосуванню в межах спірних у даній справі правовідносин.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції добровільного виконання судового рішення до відкриття виконавчого провадження, оскільки предметом спору є постанова про стягнення виконавчого збору, винесення якої, як вже зазначено, пов`язане із початком примусового виконання. Питання закінчення виконавчого провадження на момент судового розгляду державним виконавцем не вирішувалось і така бездіяльність позивачем не оскаржувалась у поданому позові, тому обставини щодо виконання ОСОБА_1 рішення суду до відкриття виконавчого провадження не входять у предмет доказування у даному спорі.

Щодо вимог позивача про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хлистун Д.В. №69959286 від 17.10.2022 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 255,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами першою, другою статті 42 Закону № 1404-VIII передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.

Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

Отже, з аналізу вищезазначених норм слід зробити висновок, що постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для її скасування, а доводи апелянти про відсутність підстав для її винесення у зв`язку з тим, що виконавче провадження не закінчене, суперечать вищезазначеним нормам.

Враховуючи викладене, а також нормативне регулювання, визначене частиною дев`ятою статті 27 та статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження», апеляційний суд приходить до висновку про правомірність винесення відповідачем постанови про стягнення виконавчого збору від 17.10.22 та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 17.10.22.

Також колегія суддів зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій державного виконавця щодо звернення до виконання постанови про стягнення виконавчого збору та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, оскільки позивачем не доведено і з матеріалів справи не встановлено, що ці постанови звертались державним виконавцем до виконання в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

З огляду на встановлені в цій справі обставини і правове регулювання спірних відносин, апеляційний суд приходить до висновку, що державний виконавець, отримавши виконавчий документ на виконання судового рішення у справі №607/9960/18, яке набрало законної сили, діяв на підставі та в межах своїх повноважень, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 712/5014/17, від 25 червня 2019 року у справі № 712/394/17-а.

За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.

Керуючись статтями 287, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року у справі № 500/3877/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Т. В. Онишкевич
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 29 березня 2023 року