Справа № 755/8067/22
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2023-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 755/8067/22 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Катющенко В.П., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

при секретарі Литвин С.В.

за участю:

представника позивача: Калашник О.М.

представника відповідача: Хоржевського Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі по тексту - відповідач, Центральне міжрегіональне управління ДМС) в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення № 688 від 19.08.2022 року про примусове повернення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження або третьої країни.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2022 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , громадянин Республіки Білорусь, був вимушений покинути Білорусь в 2014 році через переслідування його по політичним мотивам.

Як зазначив позивач, починаючи з 2006 року, він був активним учасником молодіжних демократичних рухів, неодноразово піддався адміністративним арештам за участь у мирних протестах і політичним репресіям.

У 2008 році був арештований разом з іншими учасниками протестної маніфестації в м. Мінську і в рамках голосного «Процесу 14-ти» був засуджений на 2 роки обмеження свободи за ст. 342 КК Республіки Білорусь, за участь у мирній акції протесту підприємців, яка проходила в Мінську 10 січня 2008 року. У 2009 році отримав статус «узника совести» міжнародної організації «Amnesty International».

Незважаючи на офіційно зняту судимість, знаходився під постійним контролем і тиском органів державної влади та силових структур Республіки Білорусь, отримав також заборону на виїзд з РБ.

У серпні 2014 року ОСОБА_1 покинув Республіку Білорусь і, скориставшись відсутністю кордону між з РФ, через Брянську область в`їхав в Україну.

У 2015 році ОСОБА_1 став засновником ТОВ «Аврелій» і отримав ідентифікацій код та дозвіл на роботу в 2016 році.

19.08.2022, повертаючись додому на таксі, орієнтовно о 4-5 годині ранку, на блокпосту №760 (біля ТЦ «Апрель») в рамках перевірки документів, ОСОБА_1 було пред`явлено паспорт громадянина Республіки Білорусь, останній був затриманий.

19.08.2022 року щодо позивача було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: порушення правил перебування в Україні, зокрема, проживання без документів на право проживання в Україні, а також винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення.

Також, 19.08.2022 року Центральним міжрегіональним управлінням ДМС прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі по тексту - оскаржуване рішення).

Підставою прийняття оскаржуваного рішення стало порушення позивачем Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: проживання без документів на право проживання.

Під час опитування громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , останній пояснив, що в Україну прибув 14.03.2016 через ПП «Могилів-Подільський» автомобільним транспортом. Починаючи з 2016 року іноземець здійснював трудову діяльність як «редактор» засобу масової інформації «Напалм ІНФО», займається безпосередньо факт - чекінгом. Проте відповідний дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, передбачений законодавством України, не оформлював.

Позивач мав можливість покинути територію України, проте після закінчення дозволеного терміну перебування не виїхав. Зазначив, що усвідомлював, що своїми діями умисно порушує законодавство України. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України працівниками Центральним міжрегіональним управлінням ДМС відносно громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 203 КУпАП та встановлено порушення останнім вимог ст. 4, 9, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, порушуючи чинне законодавство України, розуміючи наслідки такого порушення, з особистих міркувань, у належний спосіб не звернувся до органів Державної міграційної служби України для оформлення документів на право проживання в України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини, регулюються Конституцією України та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі по тексту - Закон № 3773-VI)(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно частини 3 статті 3 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону № 3773-VI один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі по тексту - Інструкція).

Пунктом 1.6 Інструкції визначено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є:

- дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

- дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19.08.2022 року постановою заступника начальника Центрального міжрегіонального управління ДМС на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн., за порушення ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: проживання без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Вказана постанова є чинною, що не спростовано належними доказами.

Правовими положеннями ч. 1 ст. 203 КУпАП передбачено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи не міститься, а скаржником не надано доказів та пояснень неможливості звернення ОСОБА_1 до органів ДМС, до затримання останнього та прийняття оскаржуваного рішення про примусове повернення до каїни походження або третьої країни, з оформленням документів на тимчасове проживання в Україні.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи позивач перебув на територію України 14.03.2016 року, через ПП «Могилів-Подільський» автомобільним транспортом. На території України до державної міграційної служби за проведенням будь-якої процедури оформлення документів на право проживання - звертався в 2015 році на підставі дозволу на працевлаштування, але не мав повного пакету документів, і отримав відмову.

Також, позивач, через власні переконання, усвідомлюючи порушення вимог чинного законодавства України, після закінчення законного терміну перебування не покинув територію України, чим порушив вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Як зазначив у своїх поясненнях ОСОБА_1 , претензій до співробітників міграційної служби не має, українську мову розуміє, послуг перекладача не потребує (а.с.85-86).

Наведене свідчить, що позивач, порушуючи чинне законодавство України, розуміючи наслідки такого порушення, з особистих міркувань, у належний спосіб, не звернувся до органів ДМС з оформленням документів на право проживання в України.

Також, з вказаних пояснень вбачається, що позивач володіє українською мовою на достатньому рівні та розуміє зміст і наслідки вчиненого ним порушення.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 порушено, покладений на нього чинним законодавством України, обов`язок дотримуватись вимог національного законодавства України.

Крім того, посилаючись на наявні в Республіці Білорусь обставини, що перешкоджають поверненню позивача до країни походження, позивач не надав суду належних та достатніх доказів на підтвердження таких обставин. Витяги із Інтернет сайтів, не свідчать про наявність таких перешкод та безпосереднього переслідування ОСОБА_1 за будь-якими його поглядами. Наявність вироку про кримінальну відповідальність позивача у 2008 році, з терміном покарання у вигляді 2 років обмеження волі без направлення у виправний заклад відкритого типу, не свідчить про наявність подальшого його переслідування після відбуття покарання. Інших, належних та допустимих доказів наявності переслідування позивача з мотивів його політичної позиції, суду не надано.

Також, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції докази, приєднані 29.03.2023 року до клопотання представника позивача Калашник О.М. після судового засідання суду апеляційної інстанції, як на підставу для скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача, що ОСОБА_1 звертався до УВКБ ООН з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки звернення позивача були вже після прийняття оскаржуваного рішення, а доказів звернення останнього до міграційного органу, в порядку передбаченому чинним законодавством, суду не надано.

Крім того, посилання представника позивача Калашник О.М. про ненадання належного захисника ОСОБА_1. спростовуються поясненнями позивача, даними останнім в міграційній службі (а.с.85-86), в яких не зазначено про необхідність залучення адвоката.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позивачем свідомо допущено порушення чинного законодавства України, що є законною підставою для винесення контролюючим органом рішення про примусове повернення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження або третьої країни.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даному випадку, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність своїх дій та надано обґрунтовані доводи щодо прийняття оскаржуваного рішення, відповідно до норм чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що інші доводи представника апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 272, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст рішення виготовлено 28.03.2023 року