Справа № 300/590/22
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2023-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/590/22 пров. № А/857/206/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Державної митної служби України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року (головуючий суддя Скільський І.І., м. Івано-Франківськ) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС, Державної митної служби України Івано-Франківської митниці (відокремлений підрозділ Держмитслужби) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Івано-Франківської митниці ДФС, Державної митної служби України Івано-Франківської митниці(відокремлений підрозділ Держмитслужби) про визнання протиправним та скасування наказу №18-к від 28.12.2021, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної митної служби України щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.12.2021.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Державна митна служба України оскаржили його в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 просить скасувати таке рішення прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю, а саме:

- визнати протиправним та скасувати наказ Івано-Франківської митниці ДФС від 28.12.2021 року №18-к «Про звільнення ОСОБА_2 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного посту «Прикарпаття» - начальника відділу митного оформлення №3 Івано-Франківської митниці ДФС з 01 січня 2022 року;

- стягнути з Івано-Франківської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 січня 2022 року до дня поновлення на посаді, виходячи із середньоденного заробітку в сумі 603,05 грн. за кожен робочий день, по день прийняття рішення по справі;

- визнати незаконною відмову Івано-Франківської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України щодо не запропонування ОСОБА_1 вакантних посад;

- визнати протиправною бездіяльність Державної митної служби України щодо неналежного розгляду його заяви від 22.12.2021 року про запропонування рівнозначних вакантних посад;

- зобов`язати Державну митну службу України та Івано-Франківську митницю, як відокремлений підрозділ Державної митної служби України вчинити дії щодо запропонування ОСОБА_1 рівнозначних посад для подальшого працевлаштування в органах Державної митної служби України;

- стягнути з Івано-Франківської митниці ДФС, Державної митної служби України та Івано-Франківської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України на його користь моральну шкоду в розмірі по 5000 грн. з кожного відповідача:

- стягнути з відповідачів на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 30000 грн.

Державна митна служба України просить Скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову,

якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що 08.01.2020 року його було ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення, з якого вбачається, що у зв`язку з припиненням Івано-Франківської митниці ДФС шляхом реорганізації та приєднання до Галицької митниці Держмитслужби його попередили про можливе наступне звільнення з посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Додатково зазначено, що у разі можливості (наявності вакантних посаді для мого подальшого працевлаштування, керівником Галицької митниці Держмитслужби може бути запропоновано вакантну посаду, як і зазначено, що у разі відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу, працівник на власний розсуд звертається за допомогою до служби зайнятості.

З аналізу даного попередження він дійшов наступних висновків:

1.його попередили про можливе звільнення у зв`язку з реорганізацією Івано-Франківської митниці ДФС, яка приєдналась до Галицької митниці Держмитслужби, проте чіткої підстави вивільнення в даному попередженні не зазначено;

2.йому не запропонували жодної посади, а лише повідомили, що можливо буде працевлаштований на вакантну посаду в Галицьку митницю Держмитслужби, у разі, якщо у даній установі буде наявна вакантна посада;

3. у разі, якщо його не буде працевлаштовано у Галицьку митницю Держмитслужби, звільнення відбудеться на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Він особисто та разом з іншими працівниками Івано-Франківської митниці ДФС, яких не було переведено до Галицької митниці Держмитслужби звертався із заявам щодо їх працевлаштування, однак позитивного вирішення не отримав.

28.12.2021 року наказом Івано-Франківської митниці ДФС №18-к «Про звільнення ОСОБА_2 » припинено державну службу та звільнено з 31 грудня 2021 року ОСОБА_1 з посади заступника начальника митного посту «Прикарпаття» - начальника відділу митного оформлення Івано-Франківської митниці ДФС у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Підстава: попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 08.01.2020 року.

Вважає, що після отримання попередження про наступне вивільнення ним здійснювались усі можливі дії для реалізації своїх прав передбачених Конституцією України, Законом України «Про державну службу» та іншими нормативно-правовими актами, проте відповідачі на власний розсуд позбавили його права на подальше працевлаштування.

Відповідно до ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Україною Постановою ВР N 3933-ХІІ ( 3933-12 ) від 04.02.94, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Як вбачається з спірного наказу, підставою для його винесення стало попередження про наступне вивільнення від 08.01.2020 року.

Станом на дату попередження про наступне звільнення 08.01.2020 року Закон України «Про державну службу» не передбачав такого поняття, як попередження про наступне вивільнення чи попередження про наступне звільнення, у зв`язку з цим відповідач-1 в 2020 році керувався ст. 49-2 КЗпП України, проте звільнення відбулось аж 28.12.2021 року, коли Закон України «Про державну службу» вже передбачав поняття «попередження про наступне звільнення» (абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», яке надає ширші гарантії державним службовцям, які підлягають звільненню, а враховуючи, що звільнення прирівнюється до відповідальності, оскільки має на меті найбільш негативні наслідки для працівника, то в даному випадку відповідач-1 був зобов`язаний застосувати зворотну дію абз. 2 ч. З ст. 87 Закону України «Про державну службу», отже звільнення відбулось з порушенням процедури, яка передбачена Законом України «Про державну службу».

Аналізуючи положення ч. 3 ст. 87 Закону №889-УІІІ суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що: «При цьому, вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-УІІІ слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення».

Даний висновок суду першої інстанції спростовується практикою Верховного Суду у постановах від 16.06.2021 року у справі №440/1964/20, від 09.06.2021 року у справі №240/4598/20, де Судом було наголошено що: «При цьому, посилання відповідача на те, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються, оскільки вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення, є помилковими».

Крім того з оскаржуваного наказу вбачається, що його звільнено у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», підставою винесення оскаржуваного наказу слугувало попередження про наступне вивільнення.

Аналізуючи даний наказ, слід дійти висновку, що останній виходить за межі попередження про наступне вивільнення, оскільки його було попереджено виключно про звільнення у зв`язку з реорганізацією, а не у зв`язку із скороченням чисельності та штату державних службовців. У згадуваному попередженні було зазначено, що звільнення буде відбуватись виключно за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», з даного наказу незрозумілим вбачається посилання відповідача-1 на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, який за своїм складом передбачає більше підстав для звільнення.

Відповідачем-1 звільнено без конкретизації причин та підстав, даний наказ містить лише формальний перелік пунктів, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»; не зрозуміло з якої саме підстави, передбаченої вищезазначеними нормами, його звільнено.

Судом першої інстанції даним доводам не надано абсолютно жодної правової оцінки.

В постанові Верховного Суду від 24.04.2019 ВС суд констатував, що: «вказівка відповідача в оскаржуваному наказі про звільнення № 302к від 17 лютого 2017 року на зазначену вище норму Закону № 1697-VII без відповідної конкретизації підстави для звільнення, породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення».

Під час реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС шляхом приєднання до Галицької митниці Держмитслужби скорочення штату не відбулось, а навпаки штат правонаступника був збільшений.

Крім того апелянт зазначає, що повноваження Івано-Франківської митниці ДФС були повністю передані правонаступнику Галицькій митниці Держмитслужби, як правонаступнику, бо Державна митна служба України та її територіальні органи з 8 грудня 2019 року набули процесуальних прав та обов`язків Державної фіскальної служби України.

Станом на даний час Івано-Франківська митниця ДФС - припинена.

З аналізу вищенаведених реорганізацій слід дійти висновку, що безпосередньо права та обов`язки Івано-Франківської митниці ДФС перейшли Івано-Франківської митниці, як відокремленого структурного підрозділу Державної митної служби України.

Дане обґрунтування наведено для того, щоб суд дійшов єдиного і правильного висновку, що в листі Івано-Франківської митниці від 04.01.2022 року було повідомлено про наявність ряду вакантних посад, зокрема і аналогічна посаді, з якої його було звільнено, а саме заступник начальника митного поста «Прикарпаття» - начальник відділу митного оформлення №1, тобто з даної відповіді можна дійти висновку, що скорочення чисельності за посадою, яку він займав не відбулось, отже законних підстав для винесення оскаржуваного наказу не було, оскільки була можливість переведення, проте суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив виключно з однієї підстави, що оскільки обов`язок пропонувати посади відсутній, то й звільнення відбулось правомірне.

Крім того апелянт вважає, що звільнення відбулось в порушення абз. 2 ч. 3 ст. 878 Закону України «Про державну службу», оскільки не було запропоновану іншу рівнозначну посаді, або як виняток, нижчу посаду державної служби.

Оскільки він оскаржується саме наказ Івано- Франківської митниці ДФС від 28.12.2021 року №18-к «Про звільнення ОСОБА_2 », то в даному випадку мають застосовуватись положення законодавства, які чинні на момент винесення оскаржуваного наказу.

Станом на 28.12.2021 року (дата винесення оскаржуваного наказу) ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» була викладена в наступній редакції: «Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При ньому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».

З аналізу даної норми слід дійти висновку, що законодавець чітко поклав обов`язок на суб`єкта призначення та керівника державної служби щодо пропонування державному службовцю, який має бути звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» іншу рівнозначну або як виняток нижчу посаду державної служби, а звільнення можливе виключно у разі коли відсутня можливість запропонувати такі посади чи працівник відмовився від запропонованих посади. Дана норма є імперативною.

Оскільки ні на час вручення попередження про вивільнення (08.01.2020 року), ні на час винесення оскаржуваного наказу (28.12.2021 року) не було запропоновано відповідачами жодної посади, його відмови від запропонованих посад не було то слід дійти висновку, що відповідач-1 не мав законних підстав звільняти за п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу», оскільки останнім не дотриманий порядок звільнення державного службовця.

Пункт 3 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачає, що державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

З відповіді в.о. начальника Івано-Франківської митниці Р. Городецького від 04.01.2022 року вбачається, що можливість запропонувати йому відповідні посади безумовно була.

Крім того апелянт вважає, що оскільки його «нібито» звільнено у зв`язку з реорганізацією, то роботодавець зобов`язаний був дотриматися і процедури вивільнення працівників, визначеною Законом України «Про державну службу».

Також апелянт вважає, що з колективних звернень, особистих його звернень вбачається, що відповідач-2 та відповідач-3 діяли на власний розсуд, не надали йому можливості бути працевлаштованим в установах правонаступниках, хоча вакантні посади були наявні.

З огляду на вищевикладене, апелянт вважає, що слід дійти висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки, суд першої інстанції навіть не розглядав позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, то їх обґрунтування і розмір залишаються незмінними, виходячи з вимог адміністративного позову.

Також розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу та його обґрунтування залишається незмінним, виходячи з вимог адміністративного позову.

Державна митна служба України в апеляційній скарзі зазначає, що питання практичної реалізації особою наданого їй Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян, відповідно до їх статуту, пропозиції про поліпшення їхньої діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів урегульовано Законом України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі - Закон №393/96-ВР).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Частиною третьою статті 3 Закону «Про звернення громадян» передбачено, що заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - це письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Частиною третьою статті 15 Закону №393/96-ВР передбачено, що відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Відповідно до частини четвертої статті 15 Закону №393/96-ВР рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Зміст наведених положень Закону №393/96-ВР дає підстави для висновку, що органи, до яких направлені звернення, зобов`язані об`єктивно і вчасно їх розглядати, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їхнє виконання, повідомляти осіб про наслідки розгляду заяв.

22.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до в.о. Голови Державної митної служби України із заявою в якій просив запропонувати рівнозначну посаду державної митної служби у порядку переведення та правонаступництва і положень чинного законодавства, надати перелік усіх наявних рівнозначних посад та розглянути порушені в заяві питання в порядку пункту 2 частини першої статті 41 ЗУ «Про державну службу».

Зі змісту заяви (клопотання) ОСОБА_1 чітко вбачається, що заявник звернувся із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів, а саме запропонувати останньому рівнозначну посаду та здійснити переведення.

Також у заяві чітко зазначалось що розгляд порушених в заяві питання здійснити в порядку пункту 2 частини першої статті 41 ЗУ «Про державну службу».

В межах встановленого законом строку, а саме 21.01.2022 року вих. № 08-1/12- 02/10/479 Державна митна служба України за результатом розгляду заяви дала чітку відповідь, та повідомила що 31.12.2021 року ОСОБА_1 припинено державну митну службу та звільнено з посади заступника начальника митного посту «Прикарпаття » - начальника відділу митного оформлення Івано-Франківської митниці ДФС у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців п.1 ч.1 ст.40 КЗпП та п.1ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу».

Оскільки заявника було звільнено з посади державної служби, то відповідно перевести держаного службовця з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетенції відповідно до п.2 ч.1 ст. 41 ЗУ «Про державну службу» є неможливим, так як положенням статті 21 ЗУ «Про державну службу» чітко визначено, що вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення на посаду державної служби за результатом конкурсу.

У мотивувальній частині оскаржуваного рішення відсутнє посилання на норми матеріального права, які б давали підстави стверджувати, що розгляд звернення відбувся з порушенням вимог, встановлених статтями 15 та 19 Закону України «Про звернення громадян».

У рішенні суду першої інстанції відсутні конкретні підстави на яких ґрунтується рішення в частині задоволення позовних вимог.

Аналізуючи норми Закону №393/96-ВР, зокрема положення статті 15, апелянт вважає, що обов`язок органів, до яких направлені звернення, повідомляти осіб про наслідки їхнього розгляду, як елемент конституційної гарантії звернення до органів публічної влади, включає і доведення змісту відповіді до заявника.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року по справі №367/3673/15- а, адміністративне провадження №К/9901/10765/18 (ЄДРСРУ № 73532464).

З огляду на зміст указаного зобов`язання, орган уважається таким, що виконав передбачений Конституцією України обов`язок, якщо склав відповідь на звернення особи у чіткій відповідності до поставлених у ньому питань і довів зміст відповіді до заявника в обраний ним спосіб: поштою або засобами електронного зв`язку.

Враховуючи все вище наведене, Державна митна служба України об`єктивно, в межах строку та відповідно до чинного законодавства розглянула заяву ОСОБА_1 , і повідомила про наслідки розгляду заяв (клопотань) останнього.

У відзиві на апеляційну скаргу Івано-Франківська митниця Державно митної служби України просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог без змін.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають з наступних міркувань.

Постановляючи рішення суд першої виходив з того, що частинами першою - третьою статті 5 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин - 08 січня 2020 року) встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною п`ятою статті 22 Закону №889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону №889-VIII (державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно із статтею 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Статтею 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у визначених випадках.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів визначає Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 (надалі - Порядок № 1074).

Пунктами 1, 4 Порядку №1074 визначено, що дія цього Порядку поширюється на центральні органи виконавчої влади із спеціальним статусом та їх територіальні органи, крім випадків, коли Конституцією та законами України визначені інші особливості порядку їх утворення, реорганізації або ліквідації.

Орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив державну службу в Івано-Франківській митниці ДФС, яка в подальшому була реорганізована у Галицьку митницю Держмитслужби шляхом приєднання.

08 січня 2020 року позивач попереджений про наступне звільнення, а з 31.12.2021 він був звільнений.

Предметом спору у даній справі є звільнення державного службовця відповідно до пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (у зв`язку із реорганізацією державного органу).

Пунктом 4 Порядку №1074 визначено, що орган виконавчої влади утворюється, зокрема, в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.

Суд першої інстанції правильно вказав, що правовідносини щодо звільнення між роботодавцем та працівником, зокрема, у разі реорганізації підприємства виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, тобто можливого звільнення. Трудове законодавство саме з цього моменту покладає обов`язок на роботодавця пропонувати працівнику вакантні посади. Припиняються ці відносини з моменту звільнення працівника.

Тобто, спірні правовідносини виникли 08 січня 2020 року і тривали до 31 грудня 2021 року.

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наведені у статті 87 Закону №889-VIII.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

На момент виникнення спірних правовідносин діяв Закон №889-VIII в редакції від 01.01.2020.

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставо для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

У частині 3 статті 87 Закону №889-VIII зазначено, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

При цьому, суд першої інстанції вірно зауважив, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

З роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з вбачається, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Отже Закон №889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин, встановив, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статті 87 Закону № 889-VIII, викладені в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №380/3646/20, від 16.02.2022 у справі №380/3389/20, від 16 лютого 2022 року у справі №380/4357/20.

При цьому, суд правильно вважав, що підстав для застосування до спірних правовідносин в цій частині положень КЗпП України не має, оскільки це питання було врегульовано законодавцем, який вніс зміни до профільного Закону №889-VIII, шляхом виключення з попередньої редакції речення, яке передбачало наявність обов`язку суб`єкта призначення виконати обов`язок пропонування посад.

З урахуванням викладеного, суд дійшов підставного висновку щодо правомірності звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII та відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки відповідачем дотримано встановленої законодавством процедури при вирішенні питання щодо звільнення позивача.

Надаючи оцінку позовним вимогам щодо неналежного розгляду заяви позивача до в.о. Голови Державної митної служби України на підставі Закону України «Про звернення громадян», суд першої інстанції правильно врахував, що статтею 1 цього Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У статті 3 Закону України «Про звернення громадян» серед іншого зазначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Судом першої інстанції з`ясовано, що у заяві від 22.12.2021 (а.с.50), позивач просив Державну митну службу України запропонувати йому рівнозначну посаду держаної служби у порядку переведення та правонаступництва і положень чинного законодавства та надати перелік усіх наявних рівнозначних посад.

Надаючи відповідь Державна митна служба України повідомила ОСОБА_1 про те, що останнього звільнено із займаної посади та припинено державну службу у зв`язку із реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних органів (а.с.80).

Враховуючи таку відповідь суд першої інстанції вірно вважав, що Державна митна служба України надаючи відповідь на звернення протиправно не надала відповідь на задані позивачем питання, не надала перелік усіх наявних рівнозначних посад, не прийняла рішення про відмову чи задоволення вимог, викладених у заяві (клопотанні), з посиланням на Закон і викладенням мотивів, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

З огляду на це правильним є висновок, що вимога щодо неналежного розгляду заяви позивача від 22.12.2021 є обґрунтованою та такою що підлягає до задоволення.

Оскільки, як уже зазначалось вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування наказу №18-к від 28.12.2021, то відповідно позовні вимоги про поновлення позивача на посаді, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, як похідні, також не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Підсумовуючи вищезазначене, суд обґрунтовано вважав, що позов слід задовольнити частково.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної митної служби України залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року по справі № 300/590/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін