Справа № 640/21353/21
Суддя: Шелест Світлана Богданівна
Дата ухвалення: 2023-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Шелест С.Б., суддів: Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т., розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2022 у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі також - відповідач), в якому просив суд:

стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку;

стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки при звільненні по день ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно, всупереч положенням статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» не виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, що, у свою чергу, є підставою для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2022 у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, про задоволення позову.

13.12.2023 на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого відповідач з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить залишити його без змін, а вимоги апеляційної скарги - без задоволення.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, справу розглянуто у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом Генерального прокурора від 22.10.2019 №1173ц відповідно до статті 9, пункту 2 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» ОСОБА_1 звільнено з посади начальника четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 23.10.2019; департаментом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

21.07.2021 позивачем до Офісу Генерального прокурора направлений запит про надання інформації щодо виплати йому вихідної допомоги у зв`язку із звільненням.

Листом Офісу Генерального прокурора від 27.07.2021 №27/3-2239ВИХ-21 позивача повідомлено, що виплату вихідної допомоги не здійснено через відсутність підстав для її нарахування.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив вихідну допомогу при звільнені, позивач звернувся до суду з даним позовом.

За результатами розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Втім відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент вирішення справи є таким, що набрало законної сили, рішення суду про визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора від 22.10.2019 №1173ц про звільнення позивача з посади, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що за посиланням суду першої інстанції виключає можливість стягнення з відповідача вихідної допомоги на користь позивача у зв`язку із звільненням останнього.

Також суд першої інстанції із посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19, зазначив про відсутність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку статті 117 КЗпП України, оскільки позивач у спірних правовідносинах не має статусу звільненого працівника.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивачем зазначено, що на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення постановою Верховного Суду від 23.09.2022 скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 у справі №640/22934/19, якими, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 22.10.2019 №1173ц; справу №640/22934/19 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу Офіс Генерального прокурора зазначає про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Зауважує, що на даний момент позивачеві на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2021 у справі №640/22934/19 виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2 169 341,18 грн, що виключає можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України. Наголошує, що положеннями статті 381 КАС України та 239 КЗпП України поворот виконання рішення про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових відносин, допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалось на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Також відповідач наполягає на безпідставності вимоги позивача щодо виплати йому вихідної допомоги, оскільки у спірних правовідносинах звільнення позивача відбулось на підставі пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX (далі - Закон №113-IX), положення якого не охоплюють підстави звільнення, визначені КЗпП України, за яких виплачується вихідна допомога.

Колегія суддів апеляційного суду, виходячи з меж апеляційного перегляду, встановлених статтею 308 КАС України, погоджується із позицією суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на виплату вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку у день фактичного звільнення із займаної посади, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII) організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом №113-ІХ статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: «на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Відповідно до статті 1 КЗпП України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

За змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку .

Законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У той же час приписами Закону №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі №803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі №823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі №823/244/16 та від 8 жовтня 2019 року у справі №823/263/16.

Зміни, внесені до КЗпП України Законом №113-ІХ, не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена постановах Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №560/3971/19, від 21.10.2021 у справі №380/5278/20, від 20.10.2022 у справі №280/3370/21.

Судом першої інстанції встановлено, що позивача звільнено з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII із посиланням на підпункт 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ.

За встановлених обставин та наведеного правового регулювання на момент звільнення позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку.

У той же час, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із позицією суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача невиплаченої при звільненні вихідної допомоги з мотивів визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.

Так, право на вихідну допомогу як державну гарантію виникає з моменту звільнення особи у визначених законодавством випадках, позаяк наявність окремого судового провадження із предметом дослідження правомірності такого звільнення, як і поновлення такої особи на займаній посаді в разі визнання такого звільнення незаконним не може впливати на реалізацію права особи на вихідну допомогу.

Факт звільнення позивача є визначальним та достатнім для вирішення питання щодо виплати вихідної допомоги. У свою чергу, питання правомірності звільнення позивача з посади жодним чином не впливає на вирішення питання щодо наявності підстав для виплати вихідної допомоги у зв`язку з таким звільненням.

Зазначена позиція суду апеляційної інстанції узгоджується із позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 09.02.2023 у справі №480/12362/21.

За встановлених обставин та наведеного правового регулювання колегія суддів апеляційного суду зазначає про помилковість позиції суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача вихідної допомоги при звільненні.

Згідно з даними розрахункового листа за жовтень 2019 вихідна допомога позивачеві при звільненні не виплачувалась, що не заперечується відповідачем.

Згідно з довідкою Генеральної прокуратури України від 20.11.2019 №18-937зп розмір середньої місячної заробітної плати позивача складає 45110,94 грн.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про обгрунтованість позовних вимог у вказаній частині та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в розмірі 45110,94 грн.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (частина друга статті 117 КЗпП України).

Отже, наявність спору про розміри належних звільненому працівникові сум є обов`язковою умовою для застосування положень статті 117 КЗпП України та виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини другої цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивача звільнено з посади на підставі наказу Генерального прокурора від 22.10.2019 №1173ц. Втім із заявою про надання інформації щодо виплати при звільненні вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України, позивач звернувся до Генерального прокурора лише 21.07.2021 і вже після отримання листа Офісу Генерального прокурора від 27.07.2021 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із даним позовом.

Отже, здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших дев`яти місяців позивач не здійснював жодних дій, спрямованих на отримання вихідної допомоги при звільненні.

Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо ненарахованої та невиплаченої допомоги при звільненні виник через дев`ять місяців після звільнення позивача.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, зважаючи на помилковість позиції суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду у вказаній частині із постановленням нового, про задоволення позову. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає залишенню без змін.

Відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 241, 242, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2022 у справі №640/21353/21 скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку.

У вказаній частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі 45110,94 грн (сорок п`ять тисяч сто десять гривень 94 копійки).

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2022 у справі №640/21353/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Cуддя-доповідач С.Б. Шелест

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька