Справа № 300/18/23
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2023-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" березня 2023 р. справа № 300/18/23
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Тимощук О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовною заявою ОСОБА_1
Військової частини НОМЕР_1
про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, зобов`язання до вчинення дій,
ОСОБА_1 (надалі, також - позивач, ОСОБА_1 ) 02.01.2023 звернувся в суд з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі, також - відповідач 1, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), Військової частини НОМЕР_1 (надалі, також - відповідач 2, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині мобілізації та переміщення ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_1 ;
- визнати протиправними та скасувати наказ командира ВЧ НОМЕР_1 №9 від 17.03.2022 відносно (в частині що стосується) позивача;
- зобов`язати командира ВЧ НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби особового складу Збройних Сил України ВЧ НОМЕР_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем 1, на переконання позивача, протиправно прийнято рішення в частині мобілізації та переміщення ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлено для проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_1 . Зокрема, позивач зазначив, що відповідно до приписів статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» він не підлягав призову на військову службу, оскільки є студентом денної форми навчання, про що повідомляв відповідача 1 під час постановки на облік. Позивач вважає, що оскільки факт його мобілізації відбувся з порушенням чинного законодавства, він підлягає звільненню з військової служби, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.01.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії ухвали для усунення виявлених у ній недоліків (а.с. 40-42).
Позивачем недоліки позовної заяви усунуто у строк, визначений судом, тому ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.01.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, також - КАС України) (а.с. 49-51).
Пунктом 6 резолютивної частини ухвали судом витребувано у Львівському національному університеті імені Івана Франка належним чином оформлену інформацію, а саме: чи навчався ОСОБА_1 , в період з 2021 року по 30.06.2022 в Університеті банківської справи, правонаступником якого є Львівський національний університет імені Івана Франка згідно з наказом Міністерства освіти і науки України від 14.02.2022 №165 «Про реорганізацію Університету банківської справи»; чи навчався ОСОБА_1 з 17.03.2022 на денній формі навчання в Університеті банківської справи (Львівському національному університеті імені Івана Франка); чи є ОСОБА_1 студентом денної форми навчання у Львівському національному університеті імені Івана Франка станом на теперішній час.
ІНФОРМАЦІЯ_2 скористався правом подання відзиву, який отримано судом 13.02.2023 за №677 від 08.02.2023 (а.с.59-63). Так, у відзиві представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, заявлених до ІНФОРМАЦІЯ_3 . На підтвердження своєї позиції зазначив, що позивач 28.02.2022 був прийнятий на облік в ІНФОРМАЦІЯ_4 як внутрішньо переміщена особа. При взятті на облік позивача підтверджуючі документи стосовно його навчання у Львівському національному університеті імені Івана Франка не надходили та позивачем особисто не подавалися. Представник відповідача зауважив, що оскільки ОСОБА_1 не надав підтверджуючих документів щодо навчання, він не набув права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Після звірки облікових даних позивач був направлений для проходження військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_4 , за результатами якої визнаний «придатним до військової служби». Таким чином, 01.03.2022 позивач згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022, наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 01.03.2022 №27 та на виконання вимог мобілізаційних директив головнокомандувача Збройних Сил України був призваний по мобілізації та направлений у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ). Заяв чи звернень від ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про небажання проходити військову службу не надходило та не реєструвалося. Виходячи із наведеного, рішення про мобілізацію позивача згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 01.03.2022 №27 відповідає правовим вимогам, а тому наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 01.03.2022 №27 є законним. На підставі викладеного, просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Також, 20.02.2023 на поштову адресу суду надійшов відзив ВЧ НОМЕР_1 №1617 від 13.02.2023 (а.с. 66-75). Заперечуючи щодо задоволення позовної заяви, представник відповідача 2 зазначив, що ВЧ НОМЕР_1 не має відношення до заходів мобілізаційної готовності. Також зазначив, що позивач 17.03.2022 прийнятий на військову службу та зарахований до списків ВЧ НОМЕР_1 , а отже є військовослужбовцем. Представник відповідача 2 не заперечив того, що за певних умов, на момент виникнення спірних правовідносин не підлягали призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти. Однак звернув увагу, що матеріали позовної заяви не містять доказів підтвердження того, що станом на 17.03.2022 позивачем до ІНФОРМАЦІЯ_3 чи в подальшому до ВЧ НОМЕР_1 у будь-який спосіб подавалась інформація та її документальне підтвердження стосовного того, що позивач здобуває вищу освіту за денною формою навчання. Так само не містять матеріали позовної заяви доказів того, що позивач був не згідний із мобілізацією та звертався із відповідною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_3 чи ВЧ НОМЕР_1 станом на дату видачі спірного наказу та у період часу до січня 2023 року. Той факт, що на момент прийняття на військову службу ОСОБА_1 не заявив, що не бажає бути прийнятим на службу через здобуття вищої освіти, а також той факт, що впродовж березня 2022 року - січня 2023 року позивач не заявляв про бажання звільнитись з військової служби за вказаним фактом, опосередковано свідчать про його згоду бути прийнятим на військову службу та згоду щодо її проходження. Також зауважив, що рішення про мобілізацію та сам призов є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, станом на час розгляду справи такий вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби, а тому їх оскарження не є належним та ефективним способом захисту порушеного права. Окрім цього звернув увагу, що позивач не звертався з рапортом та підтверджуючими документами до командування ВЧ НОМЕР_1 , чим порушив вимоги статті 14 Закону України «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил Ураїни». Преставник ВЧ НОМЕР_1 зазначив про відсутність визначених пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підстав для звільнення позивача з військової служби під час воєнного стану. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
На поштову адресу суду 27.02.2023 від Львівського національного університету імені Івана Франка надійшла витребувана ухвалою суду про відкриття провадження інформація (а.с. 78).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив такі обставини.
Відповідно до довідки Навчально - наукового інституту економічних та соціальних відносин Університету банківської справи №1312 від 04.03.2021, ОСОБА_1 у 2021 році вступив до Навчально-наукового інституту економічних та соціальних відносин Університету банківської справи, IV рівня акредитації і навчається на III курсі денної форми навчання; термін закінчення навчального закладу 30.06.2022 (а.с. 25).
Також, відповідно до довідки Львівського національного університету імені Івана Франка №536-Р від 21.02.2023 ОСОБА_1 з 02.02.2021 по 31.05.2022 поновлений з Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана в Університет банківської справи, за спеціальністю 051 «Економіка», на денній формі навчання; з 01.06.2022 по 30.06.2022 переведений з Університету банківської справи до Львівського національного університету імені Івана Франка, за спеціальністю 051"«Економіка», на денній формі навчання; з 01.10.2022 вступив на магістратуру за освітнім рівнем магістр 051 «Економіка», на денну форму навчання (а.с. 78).
Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_3 , виданого 01.03.2022 ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі, також військовий квиток), ОСОБА_1 01.03.2022 визнаний медичною комісією при ІНФОРМАЦІЯ_4 придатним до військової служби та 01.03.2022 на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 призваний у Збройні Сили України по загальній мобілізації (а.с. 14-24). Також відповідно до військового квитка, позивач 08.03.2022 прийняв військову присягу у ВЧ НОМЕР_1 .
Солдат ОСОБА_1 , що призваний на військову службу по мобілізації, зарахований до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та з 17.03.2022 приступив до виконання службових обов`язків; підстава рапорт про прийом посади. Зазначене підтверджується витягом із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №9 від 17.03.2022 (а.с. 36).
Позивач, вважаючи, що його мобілізація відбулася з порушенням чинного законодавства, а тому він підлягає звільненню з військової служби, звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Також статтею 65 Основного Закону передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (надалі, також - Закон №2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами 2, 3 статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною 9 статті 1 Закону №2232-XII, серед іншого, визначено, що стосується військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Відповідно до частини 7 статті 1 Закону №2232-XII виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VІІІ (надалі, також - Закон №389) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Так, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введенно воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023 та триває по теперішній час.
Також, Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (абзац 1 частини 1 статті 39 Закону №2232-XII).
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (надалі, також - Закон №3543-XII).
Відповідно до абзацу 4 статті 1 Закону №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи прихованою.
Також абзацом 5 статті 1 Закону №3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Як з`ясовано судом, ОСОБА_1 призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу по мобілізації та проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , де з 17.03.2022 зарахований до списків особового складу.
Водночас, позивач вважає протиправними дії щодо його мобілізації, переміщення до військової частини та проходження військової служби, оскільки він є студентом денної форми навчання, а тому, відповідно до приписів статті 23 Закону №3543-XII не підлягав призову на військову службу. З цього приводу суд зазначає таке.
Так, статтею 23 Закону №3543-XII урегульовано правовідносини щодо відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини 2 цієї статті (у редакції, чинній на момент мобілізації позивача) призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають, зокрема, здобувачі фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.
Відповідно до довідки Навчально-наукового інституту економічних та соціальних відносин Університету банківської справи №1312 від 04.03.2021, ОСОБА_1 у 2021 році вступив до Навчально-наукового інституту економічних та соціальних відносин Університету банківської справи, IV рівня акредитації і навчається на III курсі денної форми навчання; термін закінчення навчального закладу 30.06.2022 (а.с. 25).
Тобто на момент виникнення спірних правовідносин, позивач був здобувачем вищої освіти та відповідно до статті 23 Закон №3543-XII не підлягав призову на військову службу під час мобілізації.
Однак суд звертає увагу, що частиною 3 статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до пункту 56 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921 (надалі, також - Порядок №921, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, серед іншого, організовують та ведуть військовий облік на відповідній території, здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників і військовозобов`язаних у випадках, передбачених законодавством, організовують та забезпечують зберігання облікової документації призовників і військовозобов`язаних та персональних даних, які містяться в них та інше.
Додатком №1 до Порядку №921 встановлено Правила військового обліку призовників і військовозобов`язаних (надалі - Правила), пунктом 1 яких встановлено, що призовники і військовозобов`язані повинні, зокрема:
- перебувати на військовому обліку за місцем проживання у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ), за місцем роботи (навчання) на підприємствах, в установах, організаціях, виконавчих органах сільських, селищних та міських рад, а також у разі тимчасового вибуття за межі України за місцем консульського обліку в дипломатичних установах України;
- особисто повідомляти у семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади;
- подавати щороку до 1 жовтня до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки документи, що підтверджують право призовників на відстрочку від призову на строкову військову службу.
З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що праву позивача не бути призваним (не підлягати призову) на військову службу під час мобілізації кореспондує його обов`язок з дотриманням правил військового обліку, в тому числі і щодо подання документів, що підтверджують право призовників на відстрочку від призову на строкову військову службу.
Однак позивачем не надано доказів того, що ним подавалася відповідна інформація до ІНФОРМАЦІЯ_3 стосовно існування підстав, які б надавали йому право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації згідно до статті 23 Закону №3543-XII.
Внаслідок вищенаведеної бездіяльності позивача ІНФОРМАЦІЯ_2 був позбавлений можливості з`ясувати наявність у ОСОБА_1 відповідного права не бути призваним по мобілізації на військову службу.
У зв`язку з викладеним, суд не вбачає ознак протиправності рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині мобілізації та переміщення ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_1 .
Окрім цього суд звертає увагу на таке.
Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 1 КАС України).
Таким чином, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України.
Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу. Розгляд спору за межами підстав заявленого позову, за відсутності перешкод в ефективному захисті порушених прав позивача, вказує на порушення положень принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.
Позивач, звертаючись до суду з цим позовом, визначив спосіб захисту свого права, серед іншого, шляхом визнання протиправним та скасування рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині мобілізації та переміщення його на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_1 , а також визнання протиправним та скасування наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №9 від 17.03.2022 відносно (в частині що стосується) позивача.
Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».
У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.
Враховуючи вищенаведене, оскаржувані рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині мобілізації, переміщення та направлення позивача для проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_1 , а також наказ командира ВЧ НОМЕР_1 №9 від 17.03.2022 про зарахування позивача до списків особового складу військової частини є актами індивідуальної дії, тобто актами одноразового застосування, станом на час вирішення справи такі вичерпали свою дію внаслідок мобілізації позивача направлення його для проходження військової служби та зарахування до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 .
Після видання спірних рішень, виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-ХІІ та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (надалі, також Положення №1153/2008). Цими актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування рішення про мобілізацію та про зарахування до списків особового складу військової частини. Спірні рішення вже реалізовані, а тому їх скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові.
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію щодо скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, відповідно до якої, такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2021 у справі №9901/286/19, від 08.09.2021 у справі №816/228/17, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №9901/96/21, від 27.10.2022 у справі №П/9901/97/21).
Отже, скасування після їх реалізації та вичерпання своєї дії оскаржуваних позивачем актів індивідуальної дії про його мобілізацію, зарахування до списків особового складу військової частини порушить стабільність публічно-правових відносин та принцип правової визначеності.
Крім цього, суд зауважує, що зарахування позивача до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 17.03.2022 №9 відбулося на підставі його рапорту про прийом посади. Тобто позивач виразив своє волевиявлення щодо проходження ним військової служби шляхом подання рапорту про призначення його на відповідну посаду.
Окрім цього, з моменту зарахування до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 позивачу нараховується та виплачується грошове забезпечення, ведеться облік вислуги років служби у Збройних Силах України, на нього поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині мобілізації та переміщення ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_1 , а також наказ командира ВЧ НОМЕР_1 №9 від 17.03.2022 відносно (в частині що стосується) позивача, на час їх винесення, прийняті на підставі, в спосіб та в межах повноважень, визначених чинним законодавством, а також як акти індивідуальної дії є реалізовані їх застосуванням, а тому їх оскарження не є належним та ефективним способом захисту права позивача, так як скасування таких актів не може призвести до відновлення порушеного права, отже підстави для скасування оскаржуваних рішень відповідачів відсутні, а тому відсутні підстави для задоволення позову у цій частині.
З приводу вимог позивача про зобов`язання командира ВЧ НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби особового складу Збройних Сил України ВЧ НОМЕР_1 , суд зазначає таке.
Суд звертає увагу на приписи пунктів 4-7 Положення №1153/2008, відповідно до яких громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.
Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом №2232-ХІІ. Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Частина 3 статті 24 Закону №2232-ХІІ передбачає, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту 12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 (надалі, також - Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Відповідно до пункту 12.1 розділу XII Інструкції №170 звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення №1153/2008.
Згідно з абзацом 2 пункту 225 Положення №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини 5 та пунктом 3 частини 6 статті 26 Закону №2232-ХІІ у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Згідно з пунктом 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Пунктом 14 Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 №548-XIV визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Також пунктом 234 Положення №1153/2008 передбачено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги років військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.
Відповідно до пункту 1.5 Інструкції №170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.
Згідно із абзацом 2 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до пункту 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413 та визначено підпунктом «г» пункту 1 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються: копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Проаналізувавши наведені норми, суд звертає увагу, що розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.
Разом з цим суд звертає увагу, що ОСОБА_1 не подано рапорт до командира ВЧ НОМЕР_1 про звільнення з військової служби через інші поважні причини із необхідними підтверджуючими документами. Відтак, позивачем не дотримано процедури подання рапорту про звільнення, яка визначена Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Доказів протилежного позивачем не підтверджено, а відповідачем 2 такий факт заперечується.
Окрім цього, суд зазначає, що підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Так, відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Суд звертає увагу, що підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XIIвизначено, вичерпні, які не підлягають розширеному тлумаченню, підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану. До таких підстав законодавцем не віднесено здобуття військовослужбовцем вищої освіти за денною формою навчання.
Наявність інших, визначених статтею 26 Закону №2232-XII, підстав для звільнення з військової служби, позивачем не наведено.
Зважаючи на викладене, відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача 2 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби особового складу Збройних Сил України ВЧ НОМЕР_1 .
За наведених підстав та вказаних правових норм, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому у їх задоволенні слід відмовити.
У зв`язку із відмовою в задоволенні позову та відсутністю доказів, що підтверджували б понесення відповідачем будь-яких витрат, пов`язаних з розглядом справи, судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 262, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ;

відповідач 1 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ;

відповідач 2 - Військова частина НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_6 .

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.