Справа № 420/2086/22
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2023-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2086/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Одеса

21 березня 2023 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Скупінської О.В.,

при секретарі Гудзікевич Я.А.

за участю:

представника позивача Легенченко О.А.,

представника відповідача Елісашвілі О.М.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення невиплаченої заробітної плати

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 28 січня 2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури, що полягає у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 05.11.2020 року по 14.09.2021 року;

2. Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 не нараховану та невиплачену заробітну плату з 05.11.2020 року по 14.09.2021 року у розмірі 395045,40 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що наказом Офісу Генерального прокурора від 04.11.2020 №428к його було поновлено на посаді прокурора Одеської області. Одночасно, наказом Офісу Генерального прокурора № 430к від 04.11.2020 визнано припиненими повноваження ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської області у зв`язку з закінченням строку перебування на адміністративній посаді та наказом від 06.11.2020 №2472к ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце у відділі кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури. Наказом Офісу Генерального прокурора від 14.09.2021 №10дк ОСОБА_1 звільнено з посади в органах прокуратури. З 04.11.2020 по 14.09.2021 позивачу не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата під час роботи в органах прокуратури та після звільнення розрахунки з ОСОБА_1 , щодо виплати заробітної плати, не проводилась. Такі дії відповідача ОСОБА_1 вважає протиправними.

Ухвалою судді від 02.02.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження по справі та вирішено її розгляд проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст.262 КАС України).

27.04.2022 суд ухвалив розгляд справи №420/2086/22 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення невиплаченої заробітної плати - проводити за правилами загального позовного провадження. Призначити підготовче засідання на 26 травня 2022 року об 15 год 00 хв у приміщенні Одеського окружного адміністративного суду за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 14, зала судових засідань №17 (2-й поверх).

26 травня 2022 року ухвалою, внесеною до протоколу судового засідання, суд ухвалив витребувати у позивача позовну заяву та процесуальні рішення суду по справі №420/20802/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Венедіктової Ірини Валентинівни, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу від 14.09.2021 р. та поновити в Одеській обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора Одеської області; у підготовчому засіданні оголосити перерву до 06.06.2022 12 год 00 хв.

06.06.2022, у зв`язку з повітряною тривогою, оголошеною на території Одеської області, підготовче засідання було відкладене на 16.06.2022 об 14 год 00 хв.

16.06.2022 суд ухвалив зупинити провадження в адміністративній справі №420/2086/22 до набрання законної сили рішенням, ухваленим за результатами розгляду справи №420/20802/21.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду ухвала суду від 16.06.2022 залишена без змін, а апеляційна скарга Одеської обласної прокуратури - без задоволення.

Підготовче засідання призначено на 14.02.2023 у якому суд, ухвалою, що внесена до протоколу судового засідання, поновив провадження у справі №420/2086/22.

14.02.2023 суд ухвалив закрити підготовче провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення невиплаченої заробітної плати та призначити справу №420/2086/22 до судового розгляду по суті на 02 березня 2023 року об 14 год 10 хв.

02.03.2023 судове засідання відкладено на 16.03.2023.

Судове засідання призначене на 16 березня 2023 року не відбулось у зв`язку з перебування судді у відпустці та призначено на 21 березня 2023 року 15:00 год.

21.03.2023 представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягала, представник Одеської обласної прокуратури проти задоволення позовних вимог заперечувала.

23.02.2022 до суду (вх.№11176/22) від Одеської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що у зв`язку з припиненням повноважень ОСОБА_1 на адміністративній посаді, з метою дотримання порядку та строків призначення його на вакантну посаду прокурора, позивачу повідомлено про його робоче місце у відділі кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури, правомірність чого підтверджено судовими рішеннями у справі №420/13822/20, проте, ОСОБА_1 не робочому місці не з`влявся, роботу не виконував.

Інших заяв по суті справи до суду не надходили.

Розглянувши позовну заяву та докази на її обґрунтування, відзив відповідача на позовну заяву, з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 по справі №815/2052/16 (т.1 а.с.17-26), залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.08.2020 (т.1 а.с.27-35), суд вирішив визнати протиправним та скасувати наказ в.о. Генерального прокурора України від 15.04.2016 року №69к про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 з посади прокурора Одеської області та з органів прокуратури у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України. Зобов`язати Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст.1 Закону України «Про очищення влади». Поновити державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 на службі в Прокуратурі України з 16.04.2016 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.02.2021 по справі №420/8347/20 (т.1 а.с.36-41), залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2021, стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 квітня 2016 року по 04 листопада 2020 року у розмірі 1 071 293 гривні 87 копійок.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 04.11.2020 №428к (т.1 а.с.42), наказано наказ Генеральної прокуратури України від 15 квітня 2016 року №69к про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 з посади прокурора Одеської області та органів прокуратури у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України скасувати. Поновити державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської області з 15 квітня 2016 року.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 04.11.2020 №430к (т.1 а.с.43), наказано вважати припиненими повноваження ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської області у зв`язку із закінченням строку перебування на адміністративній посаді (пункт 1 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру») з 21 травня 2019 року.

Наказом Одеської обласної прокуратури від 06.11.2020 №2472к (т.1 а.с.44) наказано: «1.У зв`язку з припиненням функціонування прокуратури Одеської області і початком роботи Одеської обласної прокуратури згідно з наказом Генерального прокурора «Про день початку роботи обласних прокуратур» від 08.09.2020 №414 з 11 вересня 2020 року, ОСОБА_1 тимчасово визначити робоче місце у відділі кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури за адресою: м.Одеса, вул.Пушкінська, буд.3, робочий кабінет №210. 2.Виконувачу обов`язків начальника відділу кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури ОСОБА_2 забезпечити ведення табельного обліку використання робочого часу та контроль за дотриманням ОСОБА_1 вимог Правил внутрішнього службового розпорядку прокурорів та наказу виконувача обов`язків прокурора Одеської області від 09.07.2020 №113 «Про зміну режиму роботи на період дії карантину».

Матеріали справи містять табелі обліку робочого часу керівника, першого заступника керівника та заступників керівника, працівників відділу кадрової роботи та державної служби за період з листопада 2020 року по серпень 2021 року (т.1 а.с.102-112), з яких вбачається, що ОСОБА_1 у вказані періоди на робочому місці був відсутній.

Кадрова комісія з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів прийняла рішення від 30.08.2021 №172дп-21 «Про накладення дисциплінарного стягнення» (т.1 а.с.91-100), яким вирішила притягнути прокурора прокуратури Одеської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накласти на нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.

Відповідно до вказаного рішення від 30.08.2021 №172дп-21 вбачається, що підставою для накладення дисциплінарного стягнення щодо ОСОБА_1 є, окрім іншого, порушення прокурором Стояновим М.С. правил внутрішнього службового розпорядку, а саме: «З 06.11.2020 до тепер ОСОБА_1 до роботи не приступив, про причини неприбуття до Одеської обласної прокуратури її керівництво не проінформував, незважаючи на неодноразово направлені на його адресу поштові повідомлення.» … «В діях прокурора Стоянова вбачаються ознаки дисциплінарного проступку, передбаченого п.7 ч.1 ст.43 Закону» … «Отже кадровою комісією встановлено факти … постійного грубого порушення правил внутрішнього службового розпорядку прокурором ОСОБА_1 шляхом вчинення систематичних прогулів з 06.11.2020 до тепер, оскільки до виконання своїх службових обов`язків так і не приступив».

Матеріали справи містять витяги з штатного розпису Одеської обласної прокуратури відділу кадрової роботи та державної служби станом на 11.06.2021, 14.09.2021, 01.01.2021, 15.03.2021, 05.05.2020, 16.10.2020 (т.1 а.с.51-53).

Наказом Офісу Генерального прокурора від 14.09.2021 №10дк (т.1 а.с.45), наказано звільнити прокурора прокуратури Одеської області ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, порушення правил внутрішнього службового розпорядку (пункти 5, 7 частини першої статті 43 Закону України «Про прокуратуру»). Підстава: рішення Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів від 30.08.2021 №172дп-21.

Матеріали справи містять розрахункові відомості прокурора області ОСОБА_1 за 2021 рік (т.1 а.с.48), відповідно до яких у червні 2021 року позивачу нараховано 10171293,87 грн за рішенням суду, а у вересні 2021 року компенсація невикористаної відпустки у розмірі 36031,48 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури, що полягає у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 05.11.2020 по 14.09.2021, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Вирішуючи дану справу, суд виходить з такого.

Так, позивач вважає, що у період з 05.11.2020 по 14.09.2021, відповідно до приписів абз.3 ч.5 ст.41 Закону України «Про прокуратуру», позивачу повинна була бути нарахована та виплачена заробітна плата.

У той же час, позивач не заперечує, що у період з 05.11.2020 по 14.09.2021, а саме з моменту визначення йому тимчасового робочого місця у відділі кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури, він не виконував роботу прокурора в Одеській обласній прокуратурі.

Так, відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Згідно ст.1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Із наведених норм, що регулюють визначення заробітної плати слідує, що остання нараховується працівникові виключно за виконану ним роботу.

У той же час, позивач не заперечує, що у період з 05.11.2020 по 14.09.2021 він не виконував роботу прокурора в Одеській обласні прокуратурі.

Більш того, у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 по справі №420/20802/21, що залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2023, за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора та Одеської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, встановлено, що 06.11.2020 позивачу вже було відомо про його місце роботи в Одеській обласній прокуратурі. Проте, протягом майже 10 (десяти) місяців до дати накладення дисциплінарного стягнення та протягом більше 10 (десяти) місяців до дати звільнення він там не з`являвся. Жодних доказів щодо прояву належної обачності, інтересу щодо подальшої роботи на відведеному йому робочому місці в органах прокуратури позивач не надав.

При цьому, при застосуванні наведених норм у сукупності з приписами абз.3 ч.5 ст.41 Закону України «Про прокуратуру», на які посилається позивач із зазначенням про не збереження зі сторони відповідача гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів, а саме відносно того, що позивачу повинна була бути нарахована та виплачена заробітна плата до моменту прийняття рішення про призначення його на посаду, суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 у справі № 420/13822/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Венедіктової Ірини Валентинівни, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, якою залишив без змін рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у цій справі, зробив висновок, що Одеською обласною прокуратурою в повному обсязі забезпечено гарантії позивача на працю та вільний вибір роботи у межах встановленого Законом № 1697-VII особливого порядку призначення прокурорів на посаду, після їх звільнення з адміністративної посади в порядку, визначеному статтею 41 вказаного Закону, а висновок судів попередніх інстанцій стосовно того, що тимчасове визначення позивачу робочого місця у відділі кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури є вимушеною мірою, що застосована з метою дотримання порядку та строків призначення на вакантну посаду прокурора, визначених частиною п`ятою статті 41 Закону України «Про прокуратуру», є обґрунтованим та правильним.

З урахуванням наведених висновків, суд відхиляє посилання позивача на приписи абз.3 ч.5 ст.41 Закону України «Про прокуратуру» відносно порушення відповідачем гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством щодо не нарахування та виплати заробітної плати позивачу до моменту прийняття рішення про призначення його на посаду.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної.

Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року в справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Практика Суду ЄС і ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків.

Крім того, ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці характеризує якість закону як правове положення, що може витримати перевірку його на якість, якщо це положення є достатньо чітким у переважній більшості справ, що їх розглядали національні органи (Ґавенда проти Польщі від 14.03.2002).

Чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (Броньовський проти Польщі від 22.06.2004). Якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право (Аманн проти Швейцарії від 16.02.2000).

Суд вважає, що приписи абз.3 ч.5 ст.41 Закону України «Про прокуратуру», відповідно збереження гарантій прокурора до моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду щодо збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів у сукупності з приписами ст.94 КЗпП України, статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» - є чіткими та передбачуваними та визначають гарантії на нарахування та отримання заробітної плати за умови виконання певної роботи.

Повертаючись до обставин даної справи, враховуючи відсутність факту виконання роботи ОСОБА_1 в Одеській обласній прокуратурі у період з 05.11.2020 по 14.09.2021 та враховуючи висновки Верховного Суду у постанові від 10.11.2021 у справі № 420/13822/20, а саме що Одеською обласною прокуратурою в повному обсязі забезпечено гарантії позивача на працю та вільний вибір роботи у межах встановленого Законом № 1697-VII особливого порядку призначення прокурорів на посаду, після їх звільнення з адміністративної посади в порядку, визначеному статтею 41 вказаного Закону, суд приходить переконання про відсутність протиправної бездіяльності Одеської обласної прокуратури у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 05.11.2020 по 14.09.2021.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Суд вважає, що у даній справі ним було надано вичерпну відповідь на всі питання, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному аспектах.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Беручи до уваги наведене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів положень статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 139, 242-246, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення невиплаченої заробітної плати відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Одеська обласна прокуратура (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, ).

Повний текст рішення складений 27.03.2023.

Суддя Олена СКУПІНСЬКА

.