Справа № 380/16801/22
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2023-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року

справа №380/16801/22

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Ізьо М.І.

за участю:

представника позивача - Віктюка Р.О.

представника відповідачів - Слиш Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Київської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу,-

ВСТАНОВИВ:

15 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора, Київської обласної прокуратури, в якій з врахуванням заяв про уточнення позовних вимог просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Офісу Генерального прокурора № 125к від 17.10.2022 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника керівника Київської обласної прокуратури на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» з 17.10.2022 року;

поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника керівника Київської обласної прокуратури з 18.10.2022 року;

стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 за період з 18.11.2022 по 21.03.2023 різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи в розмірі 78720 грн;

допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника керівника Київської обласної прокуратури з 18.10.2022 року та стягнення з Київської обласної прокуратури (01014, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2) різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи за один місяць в розмірі 19200, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуваний наказ від 17.11.2022 року №125к прийнятий Офісом Генерального прокурора всупереч вимог Кодексу законів про працю України, Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури України затвердженого наказом Офісу Генерального прокурора № 25 від 10.02.2022 року. Позивач вказав, що 17 жовтня 2022 року його було ознайомлено з копією наказу №125к від 17.10.2022 року про припинення повноважень на посаді першого заступника керівника Київської обласної прокуратури. Підставами для прийняття оскаржуваного наказу про звільнення стали нібито його заява від 12.10.2022 року та клопотання в.о. керівника Київської обласної прокуратури Крима М.Ю. від 12.10.2022 року № 07-646 вих-22. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Норми Закону №1697-VІІ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Разом з тим, у Законі №1697-VІІ відсутня діюча норма спеціального закону, що регулює порядок та строки звільнення за власним бажанням, а тому таке звільнення повинно проводитися з дотриманням встановлених чинним законодавством про працю гарантій. Зазначає, що відсутність у заяві від 12.10.2022 року бажаної дати звільнення та причин, які перешкоджають виконувати обов`язки на такій посаді, свідчать про відсутність у позивача дійсного наміру звільнитися з адміністративної посади за власним бажанням. На підтвердження своїх вимог опирається на висновки про застосування норм права викладених Верховним Судом у постановах від 11.07.2018 у справі № 821/761/17, від 22.12.2021 року у справі № 440/2466/20.

Ухвалою суду від 23.11.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 380/16801/22, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Київська обласна прокуратура подала відзив на позовну заяву, в якому заперечила проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Вказала, що норми Закону України "Про прокуратуру", які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, у тому числі з адміністративної, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі до КЗпП України. За таких обставин, доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин загальних засад трудового законодавства є безпідставними, оскільки питання, пов`язані із проходженням прокурорами публічної служби та звільнення з підстав, що оспорюються в позові, врегульовані спеціальними законодавчими актами. Вказує, що 12.10.2022 ОСОБА_1 подав Генеральному прокурору Костіну А.Є. заяву про звільнення із займаної посади в зв`язку з достроковим припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням. На підставі п. 18 розділу IV Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури України затвердженого наказом Офісу Генерального прокурора № 25 від 10.02.2022 року, виконувачем обов`язків керівника Київської обласної прокуратури Кримом М.Ю. до Генерального прокурора внесено клопотання про звільнення з адміністративної посади першого заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з поданням ним заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням. На підставі заяви та клопотання наказом в.о. Генерального прокурора від 17.10.2020 №125к ОСОБА_1 звільнено з займаної адміністративної посади. Твердження позивача про необхідність дотримання двотижневого строку перед звільненням з адміністративної посади відповідач вважає безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству, оскільки оскаржуваний наказ не розриває трудовий договір з ОСОБА_1 , а прийнятий стосовно звільнення останнього саме з адміністративної посади, а не з посади прокурора (органів прокуратури). Позивач продовжує працювати на посаді прокурора відділу протидії злочинам, вчинених в умовах збройного конфлікту, обласної прокуратури, тобто трудовий договір з ним після його звільнення з адміністративної посади не припинився, а тому приписи статей 38, 39 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються.

У відповіді на відзив Київської обласної прокуратури позивач вказує про те, що відповідачем-2 у відзиві не наведено спростування зазначених ним фактів звільнення за власним бажанням без досягнення взаємної домовленості та без дійсного наміру. Зазначає, що відповідачем-2 в обґрунтування заперечень не наведено жодної правової норми Закону України "Про прокуратуру" щодо процедури та порядку звільнення з адміністративної посади. Таким чином, посилання відповідача на те, що повинні застосовуватися виключно норми спеціального законодавства Закону України "Про прокуратуру" є безпідставними та не аргументованими, оскільки вказаним Законом не передбачена процедура та порядок звільнення прокурора з адміністративної посади, а тому повинні застосовуватися загальні норми трудового законодавства.

Офіс Генерального прокурора подав відзив на позовну заяву в якому заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Аналогічно до заперечень відповідача-2 зазначає, що норми Закону України "Про прокуратуру", які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, у тому числі з адміністративної, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі до КЗпП України. За таких обставин, доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин загальних засад трудового законодавства є безпідставними, оскільки питання, пов`язані із проходженням прокурорами публічної служби та звільнення з підстав, що оспорюються в позові, врегульовані спеціальними законодавчими актами. Окрім цього, на підтвердження своїх доводів посилається на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 819/1075/16.

В підготовчому судовому засіданні представник позивача Віктюк Р.О. відповідно до ч.1 статті 47 КАС України подав заяву про зміну предмету позову, в якій просить стягнути різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи та в цій частині рішення про стягнення грошових коштів за один місяць допустити до негайного виконання.

Протокольною ухвалою від 7.02.2023 року суд заяву про зміну предмету позову прийняв до провадження та розгляд справи провів з врахуванням зміненого предмету позову.

Протокольною ухвалою від 14.03.2023 суд закрив підготовче провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу генерального прокурора, Київської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді; призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10:00 годину 21.03.2023 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів проти позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити в їх задоволенні, з огляду на безпідставність.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, суд при вирішенні спору виходив з наступного.

Наказом Київської обласної прокуратури від 11.09.2020 № 482к ОСОБА_1 було призначено на посаду першого заступника керівника Київської обласної прокуратури.

Наказом Офісу Генерального прокурора № 125к від 17.10.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника керівника Київської обласної прокуратури на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» з 17.10.2022 року

Позивач, не погодившись з наказом про звільнення з адміністративної посади першого заступника керівника Київської обласної прокуратури, звернувся до суду з позовом, в якому вказав що відсутність у заяві від 12.10.2022 року бажаної дати звільнення та причин, які перешкоджають виконувати обов`язки на посаді, свідчать про відсутність досягнення взаємної домовленості між ним та суб`єктом призначення, а також про відсутність дійсного наміру звільнитися з адміністративної посади за власним бажанням.

Вирішуючи вказаний спір суд керується наступним.

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частинами 1, 2 статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Цей конституційний припис закріплений у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з частиною 2 статті 21 та частиною 1 статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16.12.1966 Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Також, статтею 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Пунктом 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Спеціальні норми права, пов`язані з проходженням публічної служби на посадах прокурорів, викладені у Законі України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 9 Закону №1697-VІІ Генеральний прокурор призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку передбачених законом (частина 3 статті 16 Закону №1697-VІІ).

За змістом статті 41 Закону №1697-VІІ звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2-10 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором з такої підстави - подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням.

Повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі:

1) закінчення строку перебування на адміністративній посаді;

2) звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.

Звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.

Після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.

У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.

Дослідивши зміст заяви позивача про звільнення з адміністративної посади першого заступника керівника Київської обласної прокуратури суд встановив, що в ній дійсно ОСОБА_1 не зазначив дати, з якої останній просить звільнити його з адміністративної посади, а також позивач не зазначив поважної причини, яка перешкоджає йому виконувати покладені обов`язки на такій посаді.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Норми Закону №1697-VІІ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Однак, з аналізу Закону №1697-VІІ встановлено, що у ньому відсутня діюча норма, як спеціального закону, що регулює порядок та строки звільнення за власним бажанням, а тому таке звільнення повинно проводитися з дотриманням встановлених чинним законодавством про працю гарантій.

Частиною 1 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина 2 статті 38 КЗпП України).

Отже, наведеними положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26.10.2016 у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Таким чином, з урахуванням гарантій законодавства про працю, звільнення прокурора з посади за власним бажанням проводиться після закінчення двотижневого строку попередження за умови, що сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк.

Крім того, поряд із не зазначенням позивачем у заяві про звільнення дати, з якої він бажає, щоб його звільнили з адміністративної посади, у цій заяві також не зазначено останнім поважної причини, яка перешкоджає йому виконувати покладені обов`язки на такій посаді, що фактично є відображенням відсутності у заявника дійсного наміру звільнитися за власним бажанням з адміністративної посади.

Аналогічний висновок щодо застосування статті 41 Закону України «Про прокуратуру» та статті 38 Кодексу законів про працю України у правовідносинах при звільненні прокурора за власним бажанням з адміністративної посади викладено Верховним Судом у постанові від 22.12.2021 року по справі № 440/2466/20.

Щодо посилання відповідачів на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 07.03.2018 у справі №807/211/17 суд зазначає наступне.

У вказаній постанові Верховний Суд вказав, що «норми Закону №1697-VII, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП. При цьому, гарантії для працівників, які підлягають вивільненню, встановлені статтями 40, 49-2 КЗпПУ і в тій мірі, у якій вони передбачені в КЗпП не забезпечені у Законі № 1697-VII. Тому ці норми КЗпП повинні застосовуватись при вирішенні даного спору».

Суд вважає, що в кожному конкретному випадку слід досліджувати підстави звільнення прокурора з займаної посади та аналізувати чи забезпечує Закон № 1697-VII дотримання гарантій для працівників, які підлягають вивільненню, встановлені нормами КЗпП України.

Щодо посилання відповідачів на постанову Верховного Суду від 7.10.2020 у справі № 819/1075/16 суд зазначає наступне.

У постанові від 7.10.2019 у справі № 819/1075/16 Верховний Суд вказав «колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оскаржуваний наказ Генерального прокурора України № 189к від 12 серпня 2016 року прийнятий стосовно звільнення ОСОБА_1 з відповідної адміністративної посади, а не з посади прокурора (органів прокуратури), тому до таких правовідносин положення статті 38 Кодексу законів про працю України не застосовуються».

У вказаній постанові Верховний Суд не робив жодних висновків щодо застосування норм права, а лише погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо оцінки певних обставин.

Висновки Верховного Суду потрібно відрізняти від оцінки обставин іншим судом, в тому числі і Верховним Судом.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, у передбачених законом випадках Верховний Суд викладає у своїх постановах висновки про те, як саме повинна застосовуватися та чи інша норма права, що була неоднаково застосована. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують ту чи іншу норму права та обов`язковим для врахування, зокрема судами першої інстанції.

Тоді, як оцінка фактів це оцінне судження, зроблене судом під час зіставлення факту з нормою права, яка регулює відповідну сферу правовідносин.

Судове рішення суду касаційної інстанції, як акт правосуддя, є кінцевим судовим актом, постановленим у формі процесуального документа, який завершує процесуальну діяльність адміністративного суду касаційної інстанції з розгляду та вирішення відповідної адміністративної справи та має властивості (компоненти) законної сили: 1) обов`язковість; 2) преюдиційність; 3) виключність; 4) незмінність і неспростовність.

Установлені процесуальним законодавством правила щодо здійснення судової процедури таким чином, щоб суди першої та апеляційної інстанцій під час вирішення тотожних спорів обов`язково враховували висновки Верховного Суду. Наведене сприяє тому, щоб запобігти безладу в судовому процесі, а також утвердити дію принципу правової визначеності, в основі якого лежить вимога щодо остаточності судового рішення (res judicata).

У постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 440/2466/20 Верховний Суд зазначив «14.2. Автор скарги посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положення статті 41 Закону України «Про прокуратуру» у правовідносинах, які склалися при звільненні прокурора за власним бажанням з адміністративної посади з огляду на наявність загальних підстав, передбачених статтею 38 Кодексу законів про працю України».

У розділі V. Релевантні джерела права й акти їх застосування. Висновки Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 440/2466/20 Верховний Суд робить наступний висновок:

«40. Норми Закону №1697-VІІ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

41. Разом з тим, з аналізу Закону №1697-VІІ встановлено, що у ньому відсутня діюча норма спеціального закону, що регулює порядок та строки звільнення за власним бажанням, а тому таке звільнення повинно проводитися з дотриманням встановлених чинним законодавством про працю гарантій.

42. Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

43. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга статті 38 КЗпП України).

44. Таким чином, з урахуванням законодавства про працю гарантій, звільнення прокурора з посади за власним бажанням проводиться після закінчення двотижневого строку попередження за умови, що сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк.

Водночас прокурор не підлягає звільненню за поданою раніше заявою, якщо до закінчення строку попередження він відкликав свою заяву або не залишив роботи і не наполягає на звільненні після закінчення цього строку».

Крім того, відповідно до позиції сформованої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 року по справі № 755/10947/17 «під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду».

Покликання відповідачів на практику Верховного Суду, яка викладена в постанові від 07.10.2020 у справі № 819/1075/16 є неприйнятним, оскільки вона має преюдиційне значення лише в конкретній справі та не є обов`язковою для суду, враховуючи приписи статей 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене, під час вирішення справи, судом враховується саме висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 22.12.2021 року у справі №440/2466/20, а не ті, судження, зроблені судом під час зіставлення факту з нормою права, яка регулює відповідну сферу правовідносин та які викладені в постанові від 07.10.2020 у справі № 819/1075/16.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням з 17.10.2022 до закінчення двотижневого строку попередження, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Враховуючи те, що відповідачі належними та допустимими доказами не довели факту подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням із зазначенням дати такого звільнення та не спростували твердження останнього про подання ним цієї заяви без дійсного наміру достроково припинити повноваження на адміністративній посаді, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ від 17.10.2022 року № 125к не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на працю, а тому є протиправним та скасуванню.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування наказу Офісу Генерального прокурора від 17.10.2022 року № 125к слід задовольнити.

Стосовно позовної вимоги про поновлення позивача на посаді першого заступника керівника Київської обласної прокуратури з 18.10.2022 суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, в тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

В пункті 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Оскільки днем звільнення позивача є 17.10.2022, останнього слід поновити на адміністративній посаді першого заступника керівника Київської обласної прокуратури з наступного дня, тобто з 18.10.2022.

Відтак, вимога ОСОБА_1 про поновлення на посаді з 18.10.2022 підлягає задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про стягнення за період з 18.11.2022 по 21.03.2023 різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи в розмірі 78 720,00 грн, суд зазначає, що згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Перебуваючи на посаді першого заступника керівника Київської обласної прокуратури посадовий оклад Позивача становив 67 200 гривень.

Починаючи з 18.11.2022 року Позивач перебуває на посаді прокурора відділу протидії злочинам вчиненим в умовах збройного конфлікту та його посадовий оклад становить 48 000 гривень.

Різниця в заробітку за один місяць становить 19 200 гривень (67 200 48 000).

Відповідно різниця в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи за період з 18.11.2022 року по 21.03.2023 року становить 78 720,00 гривень, зокрема:

з 18.11.2022 року по 18.03.2023 року 76 800,00 (19 200,00 х 4);

з 19.03.2023 року по 21.03.2023 року 1 920,00 (19 200/30 х 3).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень чи їх посадових і службових осіб, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90 КАС України).

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пар. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», пар. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», пар. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

За наведеного вище суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення адміністративного позову. Відповідачем у свою чергу не надано доказів на спростування позовних вимог. Як випливає зі змісту рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/202 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Відповідно до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 року №753/11/13-10 «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби», під час вирішення спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Виходячи з аналізу Закону №1697-VІІ, суд зазначає, що у ньому відсутня діюча норма спеціального закону, що регулює порядок та строки звільнення за власним бажанням, а тому таке звільнення повинно проводитися з дотриманням встановлених чинним законодавством про працю гарантій.

Враховуючи вищенаведене та з урахуванням законодавства про працю гарантій, звільнення прокурора з посади за власним бажанням проводиться після закінчення двотижневого строку попередження за умови, що сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на користь ОСОБА_1 різниці заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи у межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, 371 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Офісу Генерального прокурора № 125к від 17.10.2022 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника керівника Київської обласної прокуратури на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» з 17.10.2022 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника керівника Київської обласної прокуратури з 18.10.2022 року.

Стягнути з Київської обласної прокуратури (01014, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 18.11.2022 по 21.03.2023 різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи в розмірі 78720 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника керівника Київської обласної прокуратури з 18.10.2022 року та стягнення з Київської обласної прокуратури (01014, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2) різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи за один місяць в розмірі 19200, 00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 27.03.2023.

Суддя Р.М. Брильовський