Справа № 932/1676/23
Суддя: Цитульський В. І.
Дата ухвалення: 2023-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 932/1676/23
Провадження №2а/932/66/23
Р І Ш Е Н Н Я

І МЕ НЕ М УК РА ЇН И

27 березня 2023 року Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська у складі головуючого судді Цитульського В.І., за участю секретаря судового засідання Дубовик К.В., позивача ОСОБА_1 , її представника Рись Н.Ю., представника відповідачів Лавренкова О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування постанови ПН МДН №004676 від 08.02.2023 та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

21 травня 2021 року позивач уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_2 та з 2021 року проживає в Україні, до цього часто приїжджала в Україну до бабусі, яка живе у м. Кривий Ріг. Відповідно до вимог закону позивач отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні, яка була дійсна до 03 червня 2022 року. В подальшому позивач неодноразово вживала заходів для продовження строку перебування в Україні, з метою возз`єднання сім`ї, оскільки мала бажання отримати громадянство України, однак, у зв`язку із введенням воєнного стану та активними бойовими діями в Україні органи ДМС України не приймали та не документували громадян російської федерації для продовження їх терміну перебування на території України. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька, яка отримала громадянство України. Чоловік позивача є військовослужбовцем та є учасником бойових дій, відзначався командуванням, має грамоти та подяки. Враховуючи, що чоловіка, у зв`язку зі службою немає вдома, дитину позивач виховує самостійно, проживає одна. 08 лютого 2023 року ухвалено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу 1700 грн. за ч.1 ст.203 КУпАП. Того ж дня прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 03 березня 2023 року. Вважає постанову та рішення ухвалені щодо неї протиправними, оскільки такі постановлені в період карантинних обмежень, а отже адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства не застосовуються, після оголошення рішення про примусове повернення до країни походження позивачу не було запропоновано гарантовану безоплатну правову допомогу.

Стислий виклад позиції відповідача.

У своєму відзиві представник Державної міграційної служби України заперечує проти задоволення позову, наголошує на законності оскаржуваного рішення, з підстав виявлення позивача, яка порушила законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні, та як наслідок 08 лютого 2023 року співробітниками Саксаганського відділ у місті Кривому Розі ГУДМС України в Дніпропетровській області відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.203 КУпАП, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, а також прийнято оскаржуване рішення за №4 про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, з яким позивач ознайомилася 08 лютого 2023 року, та не відмовилася залишити територію України у термін до 03 березня 2023 року, що посвідчила власноруч записаною датою та підписом. Представник відповідача наголошує, що на момент винесення рішення, позивач не зверталася до територіальних підрозділів ДМС, з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Крім того, представник у відзиві зазначає, що рішення про примусове повернення іноземця з України, першочергово має виконуватися у добровільному порядку, і враховуючи зміст оскаржуваного рішення, позивач може повернутися не лише до країни походження, а також і до третьої країни. Суб`єкт прийняття оскаржуваного рішення діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений законодавством, тому правові підстави щодо скасування рішення та постанови відсутні. Крім того, позивач не була позбавлена можливості подати заяву про обмін посвідки з 24 лютого 2022 року по 03 червня 2022 року., однак жодних дій щодо здійснення обміну посвідки не вчинила, що свідчить про небажання останньої у встановленому порядку легалізувати своє перебування на території України.

Відповідач Саксаганський відділ у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області своїм правом на подання відзиву не скористався.

Заяви та клопотання учасників справи.

07 березня 2023 року від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову.

10 березня 2023 року надійшов відзив Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на адміністративний позов

24 березня 2023 року від представника позивача надійшли письмові пояснення до відзиву на позов.

Інші процесуальні дії у справі.

20 лютого 2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду.

Ухвалою суду від 08 березня 2023 року забезпечено позов шляхом зупинення дії рішення в.о. начальника Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області Черната А.С.№4 від 08.02.2023 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким встановлено строк для виїзду 23 діб та зобов`язано залишити територію України до 03.03.2023, громадянці російської федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 - до ухвалення рішення в даній справі.

Фактичні обставини встановлені судом.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою російської федерації, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , виданого органом ФМС 86006 від 29.11.2013.

З довідки про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що позивач з 09 серпня 2021 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Починаючи з 21 травня 2021 року позивач перебуває у шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 14 червня 2021 року отримала посвідку на тимчасове проживання за № 763/орган видачі 1203, термін дії якої до 03.06.2022.

Від шлюбу подружжя має доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

Згідно наявних в матеріалах справи довідки та посвідчення встановлено, що чоловік позивачки ОСОБА_2 перебуває на військовій службі з 26 лютого 2022 року по теперішній час, відзначений подякою командуванням угрупування Національної гвардії України.

Зі змісту протоколу вбачається, що позивачу українська мова зрозуміла, скарг, зауважень до дій працівників ДМС не має, про що міститься її підпис у відповідній графі.

Зі змісту постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН №004676 вбачається, шо на позивача накладено адміністративне стягнення в розмірі 1700 грн., за порушення передбачене ч.1 ст.203 КУпАП.

З огляду на викладене, 08 лютого 2023 року в.о. начальника Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Чернатою Анастасією Сергіївною було прийнято оскаржуване рішення №4 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 03.03.2023 року.

Зазначене рішення мотивоване тим, що громадянка рф ОСОБА_1 проживала на території України по посвідці на тимчасове проживання, термін дії якої закінчився 03.06.2022. В місті Кривому Розі іноземець зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 заяву на обмін посвідки на тимчасове проживання не подала до органів ДМС України не зверталася та перейшла в нелегальне становище.

Також з копії оскаржуваного рішення вбачається, що позивач зобов`язується не пізніше 03.03.2023 покинути територію України, з вимогами ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземних осіб та осіб без громадянства» ознайомлена, українську мову розуміє, вказане підтверджується особистим підписом позивача, який міститься у відповідній графі спірного рішення.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Норми права застосовані судом.

У відповідності до ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 6) розсудливо; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Статтею 9 КУпАП України, визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон).

Згідно частини шістнадцятої статті 4 Закону, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан строк якого продовжено Указом Президента України №8419 від 11.02.2023 до 20.05.2023.

Частинами першою третьою статті 17 Закону визначено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України. У продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.

За приписами частини першої статті 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

У відповідності до частини першої статті 31 Закону іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: - де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; - де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; - де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; - де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Частиною другою статті 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до повноліття.

Відповідно до статті 4 Сімейного кодексу України кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання .

Приписами статті 151 Сімейного кодексу України до обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини належить: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до статті 291 Цивільного кодексу України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У частині третій статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з приписами статті 18 Конвенції ООН про права дитини (20.11.1989), батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що відносини позивача з членами його сім`ї, зокрема, дитиною, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п.65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28 червня 2011 року (заява №55597/09)).

При розв`язанні спірних правовідносин слід врахувати правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 18 грудня 1991 року у справі «Мустакім проти Бельгії» (Moustaquim v Belgium) № 12313/86. Суд підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (а саме про департацію) представляли собою втручання в права, захищені ст. 8-1 ЄКПЛ, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність». Крім того, рішення повинні бути «співрозмірні цілям, що переслідуються законом».

У справі «Беррехаб проти Нідерландів» від 21 липня 1998 року, Суд, виходячи із конкретних обставин, вважав, «що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін і з цієї причини була відсутня пропорційність між заходами, що застосовувалися владою, та правовими цілями, що переслідувалися».

Мотиви та висновки суду.

Судом встановлено, що законний строк перебування позивача на території України закінчився 03.06.2022, в зв`язку з чим її 08.02.2023 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП, застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу та винесено рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни.

Позивач наполягає на тому, що не мала наміру порушувати вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та у встановлені строки зверталася до органів ДМС з приводу продовження дії посвідки на тимчасове проживання, проте їй було роз`яснено про зупинення строків надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та строків видачі дозвільними органами відповідних документів на час воєнного стану в Україні.

Такі твердження позивача підтверджуються листом ГУ ДМС в Дніпропетровській області №УКЦ-А-2084-22/1201.3.1/6952-22 від 11.07.2022 з якого вбачається, що тимчасово припинено приймання та розгляд заяв від громадян російської федерації зокрема про обмін посвідки на тимчасове проживання до врегулювання Верховною Радою України питань щодо осіб пов`язаних з державою-агресором.

Відтак, хоча позивач і не надала доказів звернення у встановлені строки про продовження документу на право перебувати на території України, таке звернення було б формальним та не спричинило б наслідків з огляду на те, що тимчасово припинено приймання та розгляд заяв від громадян країни агресора.

Суд виходить із того, що притягнення позивача до відповідальності до врегулювання Верховною Радою України питань щодо осіб пов`язаних з державою-агресором не відповідає засадам розсудливості та пропорційності.

Окрім того, під час судового розгляду встановлено, що позивач перебуває у шлюбі з громадянином України та від цього шлюбу має дочку 2022 року народження, яка є громадянкою України та не підлягає примусовому поверненню, відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Позивач має в Україні зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Суду не надано належних та допустимих доказів асоціальної характеристики позивача.

У справі «Каплан та інші проти Норвегії» (рішення від 24.07.2014, заява №32504/11) Європейський суд з прав людини вказав на недопустимість непропорційного втручання в право на повагу до сімейного життя подружжя та їх дітей.

При оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право позивача, необхідно також оцінити дотримання інтересів її дитини, доля якої, враховуючи її вік та становище матері, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення про примусове повернення з України.

Також необхідно врахувати статтю 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (см. постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010). Таким чином, Європейський суд не впевнений в тому, що влада Норвегії діяла в межах свого розсуду, прагнучи встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом у встановленні ефективного міграційного контролю та потребами заявниці у перебуванні в Норвегії з метою підтримання контактів зі своїми дітьми в їх найкращих інтересах».

До того ж слід враховувати, що чоловік позивачки є військовослужбовцем має відзнаки за службу, та як наслідок повернення позивача в країну походження або третю країну, може призвести до політичного переслідування, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи суд приходить до висновку, що відповідач не доклав належних зусиль для з`ясування факту наявності у позивача малолітньої дитини, яка народжена в Україні, не взяв до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, та непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи (позивача та малолітньої дитини) постановив рішення про примусове повернення її за межі України.

Тому, аналізуючи фактичні дані по справі, суд приходить до висновку, що примусове повернення позивача вочевидь не є пропорційно легітимній меті забезпечення міграційної політики держави України і порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить втручання до сімейного життя.

Подібна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 11 липня2019 року у справі №303/5220/16-а.

За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 9, 77, 78, 241-246, 288 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову ПН МДН 004676 від 08.02.2023, винесену головним спеціалістом Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Чернетою А.С. про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 за ч.1 ст. 203 КУпАП.

Визнати протиправним та скасувати рішення в.о. начальника Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Чернети А.С. №4 від 08.02.2023 про примусове повернення до країни походження або третьої країни ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом 10 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В.І. Цитульський