Справа № 580/6322/22
Суддя: Лариса ТРОФІМОВА
Дата ухвалення: 2023-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2023 року справа № 580/6322/22
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді Трофімової Л.В. розглянув адміністративну справу № 580/6322/22 за правилами спрощеного позовного провадження
за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, ухвалив рішення.
І. ПРОЦЕДУРА/ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ
20.12.2022 вх. № 39621/22 ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2 згідно довіреності № 777 від 10.09.2021), звернувшись до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , просить (позовна заява в редакції від 28.12.2022 вх. № 40993/22 та 03.01.2023 вх. № 438/23, розрахунку від 21.03.2023):
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 21.06.2019 до 15.12.2022;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 21.06.2019 до 15.12.2022, але не більше ніж за шість місяців з розрахунку грошового забезпечення на день звільнення.
Ухвалою суду від 26.12.2022 залишено позовну заяву без руху для усунення недоліків. 28.12.2022 (документ сформований в системі «Електронний суд» 27.12.2022) до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог (вх. № 40723/23), 29.12.2022 (документ сформований в системі «Електронний суд» 29.12.2022) до суду надійшла заява про усунення недоліків (вх. № 40993). Ухвалою суду від 02.01.2023 продовжено строк залишення без руху для усунення недоліків. 03.01.2023 (документ сформований в системі «Електронний суд» 03.01.2023) до суду надійшла заява про усунення недоліків (вх. № 438/23). Ухвалою суду від 16.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).
ІІ. ДОВОДИ ПОЗИВАЧА
Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 21.06.2019 №195 виключений зі списків Військової частини НОМЕР_2 . У справі №580/10152/21 суд задовольнив позов позивача та зобов`язав в/ч НОМЕР_4 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 28.02.2018. Відповідач, здійснив фактичний розрахунок 15.12.2022, строк затримки повного розрахунку як зазначає позивач складає 1273 днів.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Відповідач позов не визнає, 20.02.2023 вх.6232/22 у відзиві зазначає, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України - має статус військовослужбовця, а не працівника Збройних Сил України - цивільної оборони, з яким укладається трудовий договір, положення КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Суд встановив, що ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 21.06.2019 №195 виключений зі списків Військової частини НОМЕР_2 (а.с. 15).
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.02.2022 у справі №580/10152/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено. Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 скасовано та ухвалено нове судове рішення: визнано протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 до 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року; визнано протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01.03.2018 до 21.06.2019 без урахування абз.4, 6 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення; зобов`язано відповідача виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з 01.12.2015 до 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року, а з 01.03.2018 до 21.06.2019 урахуванням абз.4, 6 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення; зобов`язано відповідача виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу з січня 2016 року до дня розрахунку. Рішення відповідачем виконане 15.12.2022 з виплатою на рахунок ОСОБА_1 77 935,17 грн, що позивачем не заперечується та підтверджується випискою із рахунку позивача АТ КБ «ПриватБанк».
Вважаючи, що у зв`язку із невиплатою в строк індексації грошового забезпечення під час звільнення, відповідач зобов`язаний виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію середнього заробітку за затримку розрахунку за період з 21.06.2019 до 15.12.2022, але не більше ніж за шість місяців з розрахунку грошового забезпечення на день звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Згідно з частиною 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі під час розгляду справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши повідомлені позивачем аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити з огляду на таке.
V. НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Конституцією України передбачено (частина 2 статті 19), що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12.08.20 по справі №400/3365/19 колегія суддів відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що під час вирішення питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку під час звільнення відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку під час звільнення майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Суд встановив, що позивач не просить вирішити публічно-правовий спір та не обґрунтовує протиправність дій/бездіяльності відповідача, а стверджує про власне право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до частини першої статті 2 якого військова служба є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з частинами першою, другою статті 9 Закону України 25.03.1992 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові під час звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до статтею 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 1214-ІХ встановлює вичерпний перелік видів грошових доходів, за порушення строків виплати яких громадянам має нараховуватися компенсація. Зокрема, до пенсій, соціальних виплат, стипендій та зарплат додано такі види доходів, як сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; кошти, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника. Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачені джерела виплати компенсації у зв`язку зі створенням Фонду соціального страхування України.
Середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як Закону України «Про оплату праці», так і Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому не належить компенсації. Верховний Суд у справі № 1540/3742/18 зазначив, що компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Під доходами у цьому Законі варто розуміти грошові доходи громадян, що вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Стаття 5 визначає: своєчасно не отриманий з вини громадянина дохід компенсації не належить.
За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, що нараховується у розмірі середнього заробітку.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 9901/929/18, від 14.01.2021 у справі № 9901/584/19).
19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352, яким внесені зміни до діючого законодавства про працю. Згідно з частиною першою та другою статті 233 Кодексу законів про працю України (строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів) викладені у редакції: «працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові під час звільнення, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому під час звільненні (стаття 116 КЗпП). Відповідно до редакції статті 234 КЗпП вказано, що поновлення строків, пропущених з поважних причин, можливе, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові під час звільнення (ст. 116 КЗпП), минуло не більше одного року. Згідно із ст. 117 КЗпП України встановлене обмеження згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.
У справі № 380/12100/22 ЄДРСР 109503258 зазначено: Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому під час звільнення сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Оцінюючи вимогу про визнання протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_2 у невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 21.06.2019 до 15.12.2022, суд дійшов висновку про передчасність вимоги у зв`язку із тим, що сума є ненарахованою, а вина роботодавця недоведеною.
Судове рішення у справі № 580/10152/21 ЄДРСР 105266902 набрало законної сили 15.07.2022 / оприлюднене 18.07.2022, де вирішено: зобов`язати відповідача виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу з січня 2016 року до дня розрахунку.
Конституційний Суд України у рішенні 01.03.2023 № 2-р(II)/2023 у справі № 3-27/2022(54/22) визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), приписи частини першої статті 294, частини шостої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України в тім, що вони унеможливлюють апеляційне оскарження ухвали суду про залишення без задоволення заяви, поданої порядком статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України. Конституційний Суд України зазначає, що судовий контроль за виконанням судового рішення є щонайпершим елементом в юридичному механізмі забезпечення виконання судового рішення, особливо в разі, коли таке судове рішення ухвалено на користь особи в юридичному спорі супроти органів публічної влади, їх посадових і службових осіб.
Позивач не розмежував стан виконання судового рішення у справі № 580/10152/21 ЄДРСР 105266902 щодо виплатити позивачу компенсації втрати частини доходу з січня 2016 року до дня розрахунку у межах здійснення судового контролю у вирішеній справі та ініціювання нового позову більше ніж через рік після звільнення зі служби за відсутності доказів вини відповідача і підтвердження майнових втрат.
Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.04.2018 у справі №11-257заі18, неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.
Верховний Суд у постанові від 09.10.2018 у справі № 809/487/18 зазначив, що підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.
Верховний Суд у справі № 140/559/22 ЄДРСР 108807317 висновує: не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII.
Оцінюючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 21.06.2019 до 15.12.2022 за критеріями частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що вона є правомірною, позаяк відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з урахуванням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) з урахуванням судового рішення у справі №580/10152/21 у контексті необгрунтованості майнових втрат працівника, тому позовна вимога про повторне зобов`язання військової частини НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 21.06.2019 до 15.12.2022, але не більше ніж за шість місяців з розрахунку грошового забезпечення на день звільнення у зв`язку із компенсацією втрати частини доходу з січня 2016 року до дня розрахунку - 15.12.2022 (на виконання рішення у справі №580/10152/21) не належить до задоволення.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає про таке. Враховуючи, що позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, а відповідачем не надано доказів понесення судових витрат, відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 2, 5-16, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Судові витрати не розподіляються.
Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 №1845/О/15-21 «Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи».
Копію рішення направити сторонам справи.
Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 ];
відповідач: Військова частина НОМЕР_2 [ АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ].
Судове рішення складене 27.03.2023.

Суддя Лариса ТРОФІМОВА