Справа № 140/6165/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/6165/22 пров. № А/857/1535/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19.12.2022р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_3 частина НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування рішення щодо мобілізації та переміщення на військову службу, наказів по особовому складу (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 ; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 19.12.2022р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

19.09.2022р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням поданої уточненої позовної заяви, просив визнати протиправним та скасування рішення начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині мобілізації та переміщення ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 ; визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 103 від 28.04.2022р. та № 129 від 24.05.2022р. відносно ОСОБА_1 ; стягнути за рахунок відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору (а.с.1-7, 29-35).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.37).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19.12.2022р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.65-70).

Не погодившись із винесеним рішенням суду, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та заявлений позов задовольнити повністю (а.с.73-75).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що предметом спору є правовідносини щодо призову його на військову службу під час мобілізації.

Зазначає, що його сім`я є багатодітною сім`єю, що підтверджується посвідченням НОМЕР_2 від 12.08.2020р.. На його утриманні перебуває три дитини віком до 18 років ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 . На час його призову старший син, якому виповнилося 18 років, був студентом ІІІ курсу (денне відділення) Нововолинського електромеханічного коледжу І рівня акредитації.

Наголошує на тому, що на час виникнення спірних правовідносин відповідно до ст.23 Закону «Про мобілізацію» він підлягав призову лише за його особистою згодою і тільки за місцем проживання. Під час проходження ВЛК та звірки з даними будь-яких відомостей щодо сімейного стану, а також про бажання проходити військову службу, не з`ясовували.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Під час судового розгляду з`ясовано та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянином України, документований паспортом серії НОМЕР_3 , виданим Іваничівським РВ УМВС у Волинській обл. 11.11.1998р. (а.с.9).

08.09.2002р. відділом реєстрації актів громадянського стану Нововолинського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 08.09.2002р. (а.с.13).

ОСОБА_1 є батьком трьох дітей, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с.15-18).

Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022р. «Про Загальну мобілізацію» оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою належного забезпечення оборони держави, на виконання вимог відповідного Указу Президента України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ОСОБА_1 призвано на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 № 90-од від 28.04.2022р. на військову службу за мобілізацією до складу Збройних Сил України та направлено в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 (а.с.47).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 103 (по особовому складу) від 28.04.2022р. ОСОБА_1 зараховано «сержантом резерву», а згідно наказу № 129 (по особовому складу) від 24.05.2022р. позивача зараховано на посаду «номер обслуги» Військової частини НОМЕР_1 .

Станом на 15.09.2022р. ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації, старший сержант - номер обслуги, оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », ІНФОРМАЦІЯ_8 , Військова частина НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 № 4023 від 15.09.2022р. (а.с.11).

13.09.2022р. ОСОБА_1 звернувся з рапортом до командира ІНФОРМАЦІЯ_9 , Військова частина НОМЕР_1 про звільнення його з лав Збройних Сил України, військової служби під час воєнного стану за сімейними обставинами.

Листом № 2316А від 13.09.2022р. командир Військової частини НОМЕР_1 повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для його звільнення у запас через сімейні обставини на підставі наявності у військовослужбовця трьох та більше дітей віком до 18 років (а.с.21, 22).

Вважаючи протиправними дії та рішення відповідачів щодо призову на військову службу по мобілізації та направлення для проходження військової служби, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 28.04.2022р. (дата призову позивача на військову службу за мобілізацією) на утриманні ОСОБА_1 перебувало 2 (двоє) дітей віком до 18-ти років: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та повнолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , якому на момент призову позивача виповнилося 18 років 08 місяців 07 днів.

Тобто, на позивача на час призову його на військову службу не розповсюджувалася відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, визначена ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Також суд зазначив, що накази про призов та зарахування до військової частини, як акти індивідуальної дії, реалізовано їх застосуванням, а тому їх оскарження не є належним та ефективним способом захисту права позивача, оскільки скасування наказів не може привести до відновлення порушеного права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, з огляду на таке.

Згідно з ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до ст.65 Основного Закону України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України № 389-VIII від 12.05.2015р. «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.

Указом Президента України № 133/2022 від 14.03.2022р. «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022р. строком на 30 діб.

Указом Президента України № 259/2022 від 18.04.2022р. «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022р. строком на 30 діб.

Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022р. «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022р. строком на 90 діб.

Указом Президента України № 573/2022 від 12.08.2022р. «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23.08.2022р. строком на 90 діб.

При цьому, Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022р. «Про загальну мобілізацію» оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до ст.1 якого:

мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу; мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з ч.ч.2, 5 ст.4 цього Закону загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1 вказаного Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч.ч.3, 6 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військово-зобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військово-зобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту) (абз.1 ч.5 ст.22 зазначеного Закону).

Вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, встановлений ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до абз.4 ч.1 цієї статті не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Як встановлено під час судового розгляду ОСОБА_1 є батьком трьох дітей, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Таким чином, станом на 28.04.2022 (дата призову позивача на військову службу за мобілізацією) на утриманні ОСОБА_1 перебувало 2 (двоє) дітей віком до 18-ти років: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та повнолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , якому на момент призову позивача виповнилося 18 років 08 місяців 07 днів.

З огляду на вказані обставини, які не оспорюються сторонами, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що на позивача на час призову його на військову службу не розповсюджувалася відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, визначена ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Щодо вимог про визнання протиправним та скасування рішення начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині мобілізації та переміщення ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 ; визнання протиправним та скасування наказів командира Військової частини НОМЕР_1 № 103 від 28.04.2022р. та № 129 від 24.05.2022р. відносно ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає таке.

Пунктом 8 ч.3 ст.2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу. Розгляд спору за межами підстав заявленого позову, за відсутності перешкод в ефективному захисті порушених прав позивача, вказує на порушення положень принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Разом з тим, за владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто, є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

Конституційний Суд України в абз.4 п.1 мотивувальної частини Рішення від 23.06.1997р. № 2-зп у справі №3/35-313 вказав, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008р. № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Відповідно до п.19 ч.1 ст.4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначається початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.24 цього Закону початком проходження військової служби вважається: день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Згідно з ч.3 ст.24 зазначеного Закону закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р. затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, відповідно до п.п.4-7 якого громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.

Відповідно до п.12 вказаного Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період визначені п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого

2) під час воєнного стану:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що нормами п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на час звернення позивача із відповідним рапортом не було передбачено такої правової підстави звільнення з військової служби як наявність на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Водночас, зміни до вказаної норми щодо такої підстави звільнення з військової служби як перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років внесені Законом України № 2599-IX від 20.09.2022р. «Про внесення зміни до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо додаткової підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану», який набрав чинності з 01.10.2022р.

Як слідує з матеріалів справи 13.09.2022р. позивач звертався із рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 про його звільнення з військової служби під час воєнного стану за сімейними обставинами: наявністю на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Листом № 2316А від 13.09.2022р. командир військової частини повідомив про відсутність правових підстав для звільнення з військової служби у запас через вказані сімейні обставини.

Таким чином, командиром військової частини надана відповідь відповідно до вимог діючого законодавства.

Рішення про мобілізацію та призов є актом індивідуальної дії, тобто, актом одноразового застосування, станом на час вирішення справи такий вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби.

Після видання спірних наказів виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Вказаними актами не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказів про призов та про призначення до військової частини. Спірні накази є реалізованими, а тому їх скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові.

Військова служба з моменту її початку покладає на її учасників (військовослужбовця та держави) значне коло взаємних прав та обов`язків матеріального та фінансового забезпечення військовослужбовця, його соціального захисту, виконання ним безпосередньо покладених на нього службових обов`язків та інше.

У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.05.2021р. у справі № 9901/286/19, від 08.09.2021р. у справі № 816/228/17, Касаційний адміністративний суд у постановах від 14.07.2021р. у справі № 9901/96/21, від 27.10.2022р. у справі № П/9901/97/21).

Оскаржувані позивачем рішення начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині мобілізації та переміщення ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 , накази командира Військової частини НОМЕР_1 № 103 від 28.04.2022р. та № 129 від 24.05.2022р. відносно ОСОБА_1 прийняті в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначений законодавством.

Звідси, правові підстави для їх скасування в судовому порядку колегія суддів не убачає.

Вказані акти вичерпали свою дію, оскільки були повністю реалізованими, а тому їх скасування в судовому порядку не призведе до поновлення прав особи, призваної на військову службу під час мобілізації.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, зазначені в позовній заяві, заперечення відповідача були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача відхилені.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, а тому не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19.12.2022р. в адміністративній справі № 140/6165/22 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 24.03.2023р.