Справа № 280/139/23
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2023 року Справа № 280/139/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якій позивач просить суд:

1) визнати бездіяльність відповідача щодо нерозгляду рапорту про звільнення позивача за сімейними обставинами протиправною;

2) зобов`язати відповідача розглянути рапорт про звільнення позивача.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Усенком А.В., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АР №1109427 від 03.01.2023.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05.03.2022 позивач призваний на військову службу, яку проходив у військовій частині НОМЕР_1 . Під час несення військової служби в зоні бойових дій, а саме виконання бойових завдань в населеному пункті Новоселівка Перша Донецької області отримав мінно-вибухову травму м`яких тканин обличчя з розсіченням губи, лівого крила носу, лівої брови. Позивача було направлено до госпіталю при військовій частині НОМЕР_2 , проте надалі його стан здоров`я погіршився. Військово-лікарську комісію пройти не вдалось, після чого позивач звернувся до психіатричного відділення КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР. 08.09.2022 позивач засобами поштового зв`язку направив рапорт на звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю у його батька статусу особи з інвалідністю ІІ групи. Проте станом на час звернення до суду з позовом рішення по даному рапорту відповідачем так і не прийнято, а позивача не звільнено з військової служби. Зважаючи на протиправну бездіяльність відповідача, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 18.01.2023 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін.

07.03.2023 на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№9383), в якому представник відповідача звертає увагу на виключну дискреційність повноважень військової частини та на порядок подачі рапорту на звільнення з військової служби. Так, 26.08.2022 позивач вибув у військову частину НОМЕР_2 до міста Дніпра для проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеню придатності до військової служби у Збройних Силах України. Надалі позивач самостійно звернувся за медичною допомогою у психіатричне відділення КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР у м. Запоріжжі, не попередивши про це командирів. Представник відповідача зауважує, що позивач був виведений у розпорядження військової частини НОМЕР_3 20.10.2022 на підставі відсутності ОСОБА_1 понад десяти діб. Отже, на думку представника, для розгляду питання щодо звільнення позивача з військової служби його слід повернути з розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 . Також зазначає, що до військової частини його рапорт не надходив, а наданий до суду рапорт не містить додатків до нього. З огляду на викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Відповідно до паспорту громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.49).

За змістом наданого військового квитка позивача серії НОМЕР_4 від 06.06.1996 05.03.2022 ОСОБА_1 зарахований до складу військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу №64 від 05.03.2022 за посадою стрілець-санітар (а.с.45 зворотній бік).

За довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), виданої 27.06.2022 №889, сержант ОСОБА_1 25.06.2022 одержав мінно-вибухову травму м`яких тканин обличчя з розсіченням губи, лівого крила носу, лівої брови. За обставин безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань у складі підрозділу військової частини НОМЕР_1 в населеному пункті Новоселівка Перша Донецької області (а.с.59).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.08.2022 вважається таким, що вибув у військову частину НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 з 26.08.2022 сержант ОСОБА_1 , стрілець-санітар мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 , для проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеню придатності до військової служби у Збройних Силах України на підставі направлення начальника медичної служби №2315 від 26.08.2022 (а.с.75 зворотній бік).

08.09.2022 позивачем підготовлено рапорт про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, а саме через те, що його батько, ОСОБА_2 , має ІІ групу інвалідності, що підтверджується Довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією. Також зазначає, що доглядати за батьком ніхто не може, інших дітей він не має, а мати померла (на підтвердження додано копію свідоцтва про смерть) (а.с.50).

Зазначений рапорт направлено засобами поштового зв`язку, про що свідчить наявний опис вкладення, накладна (видана АТ «Укрпошта»), а також роздруківка трекінгу поштового відправлення, з якої встановлено, що відповідне відправлення вручено адресату 13.09.2022 (а.с.51-52).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10.10.2022 №283 сержант ОСОБА_1 вважається таким, що 10.10.2022 не повернувся з лікувального закладу до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 ; також його знято з усіх видів забезпечення (а.с.76).

Надалі тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_3 про увільнення ОСОБА_1 від займаної посади та зарахування у розпорядження командира окремої мотопіхотної бригади (а.с.76 зворотній бік -77).

Представником позивача 24.10.2022 направлено адвокатський запит щодо наявності матеріалів про вчинення ОСОБА_1 кримінального порушення, передбаченого ст.407 КК України (самовільне залишення військової частини), та чи передавались такі до військової прокуратури (а.с.60-61).

Наказом від 25.10.2022 №282 командира 56 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » увільнено ОСОБА_1 від займаної посади та прийнято рішення утримувати його у списках особового складу НОМЕР_5 окремого мотопіхотного батальйону НОМЕР_6 окремої мотопіхотної бригади (а.с.77 зворотній бік -78).

Листом військової частини НОМЕР_3 від 10.11.2022 №0989/3/353 адвокату надана відповідь на вказаний запит. Крім того, повідомлено, що за фактом неповернення сержантом ОСОБА_1 з лікувального закладу було проведене службове розслідування, а також долучено копії матеріалів службового розслідування стосовно правопорушення (а.с.63).

Станом на момент звернення до суду позивачем не отримано відповіді на вказаний рапорт, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

Частиною шостою статті 2 Закону №2232-XII передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022 від 12.08.2022 №573/2022, від 07.11.2022 №757/2022. Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, тобто, останній діє на момент розгляду цієї справи.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Так, як підставу для звільнення з військової служби позивач у рапорті вказав, що у його батька наявний статус особи з інвалідністю ІІ групи. На підтвердження вказаних обставин надано копії паспорту та РНОКПП ОСОБА_2 , пенсійного посвідчення ОСОБА_2 , довідки до акту огляду МСЕК, свідоцтва про народження ОСОБА_1 .

За приписами частини сьомої статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (надалі - Положення) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

За пунктом 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Пунктом 234 Положення зазначено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги років військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 р.№170 (далі - Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції №170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.

Відповідно до абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 Інструкції №170 визначено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби.

Так, за пунктом 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 та визначено підпунктом «г» пункту 1 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Отже, розгляд рапорту відбувається за передбаченою законодавством процедурою, що включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі. Проте суд звертає увагу, що законодавчо не встановлено строк розгляду рапорту про звільнення з військової служби.

Доводи відповідача щодо ненадсилання та ненадходження рапорту позивача від 08.09.2022 до військової частини НОМЕР_1 спростовуються доказами, що були встановлені, та містяться в матеріалах справи, а саме описом вкладення, накладною та роздруківкою трекінгу поштового відправлення, з якої встановлено, що відповідне відправлення вручено адресату 13.09.2022.

Крім того, суд зауважує, що на момент направлення та отримання рапорту про звільнення позивача, ОСОБА_1 був у складі військової частини НОМЕР_1 , відтак саме їй належать повноваження щодо розгляду рапорту від 08.09.2022.

Враховуючи те, що позивачем до рапорту були долучені докази на підтвердження наявності у його батька статусу особи з інвалідністю ІІ групи, які суд вважає достатніми у своїй сукупності, беручи до уваги приписи підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII, а також те, що станом на день розгляду справи матеріали справи не містять доказів про розгляд вказаного рапорту або їх відкликання позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту.

Обираючи спосіб захисту прав позивача, суд зважає на ефективність такого захисту.

Так, суд акцентує увагу, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Ефективний засіб правого захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Частиною четвертою статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на викладене, суд має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії. При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.02.2018 у справі № 816/591/15-а, від 18.10.2018 у справі 818/1976/17, від 11.09.2018 у справі № 816/318/18.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду справи відповідачем зазначених вище принципів дотримано не було.

Таким чином, обираючи спосіб відновлення порушеного права позивача, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

На підставі вищевикладених положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, даючи оцінку поведінці відповідача, яка зумовила звернення позивача до суду з цим позовом, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт позивача від 08.09.2022 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу».

Враховуючи положення частин першої, другої статті 77, 90 КАС України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення адміністративного позову.

Оскільки відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 08.09.2022 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами ні підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:
Позивач ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_7 .
Відповідач військова частина НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_5 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_8 .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 23.03.2023.

Суддя К.В.Мінаєва