Справа № 420/13540/22
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2023-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Хом`якової В.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) в серпні 2022 року звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України (далі - відповідач) , в якому (з урахуванням уточненої позовної заяви) просить :

- визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Держави прикордонної служби України стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ,

- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України сплатити на користь ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 09.08.2017 по 31.08.2022 включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 наказом від 08.08.2017 №308-ОС позивача виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення. При звільненні виплачена допомога за 16 повних календарних років служби. Під час проходження військової служби та при звільненні позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.08.2017, та не вірно, на думку позивача, визначений розмір одноразової грошової допомоги при звільненні. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 справі №420/13744/21 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.08.2017 з врахуванням проведеної виплати, з встановленням базового місяця - січень 2008 року, зобов`язано здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за повних 18 років календарної військової служби з включенням до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, та індексації грошового забезпечення, з врахуванням раніше виплаченої сум.

31 серпня 2022 року на особистий банківський рахунок позивача від прикордонного загону надійшло 49 553, 54 грн. на виконання судового рішення.

Позивач вважає, що у зв`язку з тим, що в день його звільнення належна йому сума індексації грошового забезпечення та одноразової допомоги не були виплачені в повному обсязі, а остаточний розрахунок з позивачем проведено 31.08.2022, тому він має право на отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні шляхом виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Прострочення становить період з 09.08.2017 по 13.08.2022 (1850 днів), середньоденна зарплата 328 грн. 48 коп. На думку позивача, розмір компенсації за період прострочення становить 607688 грн. за затримання виплати повної суми індексації та одноразового грошової допомоги в сумі 49553 грн. 54 коп.

Ухвалою від 29.09.2022 залишено позов без руху через сплату судового збору не в повному обсязі. в подальшому строк усунення недоліків був продовжений.

Ухвалою від 28.11.2022 відкрито спрощене позовне провадження, зобов`язано сторони надати до суду додаткові докази.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позову. Зазначає, що одноразова грошова допомога при звільненні військовослужбовців не є ні основною, ані додатковою заробітною платою, тому на несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги при звільненні не розповсюджується дія статті 116 КЗпП України. Також звертає увагу суду на те, що у липні 2022 року внесені зміни до КЗпП та до статті 117, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті, тобто, не більш як за шість місяців.

Ухвалою від 06.02.2023 суд вирішив здійснювати подальший розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, зобов`язано сторони надати додаткові докази, продовжений строк підготовки справи для розгляду по суті на 30 днів та призначено підготовче засідання на 27.02.2023 о 14 год. 30 хв.

У підготовче засідання 27.02.2023 представники сторін не прибули, надали додаткові докази по справі та заяви про розгляд справи без їх участі.

Ухвалою від 27.02.2023 закрито підготовче провадження та вирішено подальший розгляд справи проводити в письмовому провадженні в межах встановленого строку розгляду справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив, що

ОСОБА_1 з 08.12.2000 по 08.08.2017 проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України за контрактом, звільнений у запас через сімейні обставини (виховання батьком-військовослужбовцем, який не перебуває у шлюбі, дитини віком до 18 років), при звільненні виплачена допомога за 16 повних календарних років служби. Наказом від 08.08.2017 №308-ОС позивача виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення.

На момент звільнення, як стверджує позивач йому було виплачено 23816 грн. 55 коп (нараховано 28593 грн. 87 коп., утримано збору та податку 4725 грн. 25 коп.), 22.12.2017 позивачу виплачено компенсацію вартості речового майна в сумі 19537 грн. 11 коп.(по відомості нараховано 23053 грн. 79 коп., утримано збору та податку 3809 грн. 74 коп., виплачено 19244 грн. 05 коп.)

Під час проходження військової служби та при звільненні позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошової забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.08.2017, не вірно визначений розмір одноразової грошової допомоги при звільненні.

21.01.2021 позивачу було виплачено індексацію 26181 грн. 50 коп. за 2015-2017 роки із застосуванням базового місяця липень 2014 року.

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо неправильного нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 08.08.2017 із встановленням базового місяця - січень 2008 року; та зобов`язати донарахувати та виплатити вказану індексацію. Також просив визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошові допомоги при звільнені в розмірі 25% місячного грошового забезпечення повних 18 років календарної служби, без включення до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги звільненні, щомісячної додаткової грошової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, та індексації грошового забезпечення; та просив здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільнені з включенням до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, та індексації грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 справі № 420/13744/21 позов ОСОБА_1 задоволено, зокрема, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.08.2017 з врахуванням проведеної виплати з встановленням базового місяця - січень 2008 року, також зобов`язано здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за повних 18 років календарної військової служби з включенням до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, та індексації грошового забезпечення, з врахуванням раніше виплаченої сум.

Рішення набрало законної сили 11.11.2021, виконавчі листи направлені 23.11.2021 на адресу позивача.

31 серпня 2022 року на особистий банківський рахунок позивача від прикордонного загону надійшло 49 553, 54 грн.

З довідки від 22.09.2022 № 166, яка підписана головним бухгалтером-начальником ФЕВ В/Ч НОМЕР_2 , вбачається, що позивачу було нараховано 34576 грн. 58 коп. індексації за період січень 2016 - серпень 2017 рр. , та 27477 грн. 04 коп. доплати одноразової грошової допомоги при звільненні, за відрахуванням 930 грн.80 коп. військового збору та 11169 грн. 65 коп. податку на доходи фізичних осіб, сума до видачі склала 49953 грн. 17 коп. = 34576 грн. 58 коп.+ 27477 грн. 04 коп. - 930 грн. 80 коп. - 11169 грн. 65 коп.

Позивач вважає, що у зв`язку з тим, що в день його звільнення 08.08.2017 належна йому сума індексації грошового забезпечення та одноразової допомоги не були виплачені в повному обсязі, а остаточний розрахунок з позивачем проведено 31.08.2022, позивач заявив вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_2 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичною розрахунку. Прострочення становить період з 09.08.2017 по13.08.2022 (1850 днів), середньоденна зарплата позивача - 328 грн.48 коп. На думку позивача, розмір компенсації за період прострочення становить 607688 грн .

03 вересня 2022 року позивач звернувся до НОМЕР_1 прикордонного загону з вимогою щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичні розрахунку. Відповідач листом від 22.09.2022 за №166 відмовив позивачу у виплаті середнього заробітку за час затримки вказаних виплат.

Не погодившись з відмовою позивач звернувся до суду з даним позовом.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ).

Приписами ст.1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону № 2011-XII).

Відповідно до абз.1 та 3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 (дія якого відповідно до ч.3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закон №2011-ХІІ. Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає правильним застосування норм ст.116 та ст.117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30.04.2020р. у справі №140/2006/19, від 16.07.2020р. у справі №400/2884/18, від 20.01.2021р. у справі №200/4185/20-а, від 20.01.2021р. у справі №240/12238/19, від 5.03.2021р. у справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021р. у справі №340/970/20.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. А відповідно до ч.2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

При звільненні з військової служби позивач мав право на отримання індексації в розмірі 26181 грн. 50 коп. (отримав 21.01.2021) + 34576 грн. 58 коп. (виплачено за рішенням суду №420/13744/21 - 31.08.2022) та одноразової грошової допомоги в сумі 20928 грн. (отримав при звільненні) + 27477 грн. 04 коп. (отримав 31.08.2022).

Отже, індексація та одноразова грошова допомога при звільненні хоч й були виплачені, однак їх виплата частково відбулась не в день звільнення, а 21.01.2021 та 31.08.2022, що є порушенням вимог ст.116 КЗпП України.

Таким чином, право позивача на отримання цих сум було встановлено судами попередніх інстанцій та покладено на відповідача обов`язок здійснити таку виплату.

Період затримки повного розрахунку при звільненні становить з 08.08.2017 (дати виключення позивача зі списків особового складу) до моменту остаточного розрахунку 31.08.2022.

Суд звертає увагу на те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені статею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.

З огляду на викладене, враховуючи задоволення судом позовних вимог щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 08.08.2017 року з врахуванням проведеної виплати з встановленням базового місяця - січень 2008 року, також зобов`язано здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за повних 18 років календарної військової служби з включення до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, та індексації грошового забезпечення, з врахуванням раніше виплаченої сум, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Несвоєчасно виплачена сума складає 62053 грн. 62 коп.(без утримання податків та зборів)

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995р. №100, відповідно до п.2 якої її дія поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників. Роз`яснення з питань обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження надаються Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, а у разі коли виплати за середньою заробітною платою провадяться з бюджету або громадських фондів споживання, - за участю Міністерства фінансів і відповідних фондів.

Враховуючи обставини справи, та згідно положень ст.117 КЗпП України, у спірних відносинах підлягає застосовуванню Порядок №100, як такий що визначає порядок обчислення середньої заробітної плати.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньоденна заробітна плата позивача складає 275 грн. 68 коп., виходячи з розрахунку 8408 грн. 20 коп. грошове забезпечення за червень 2017 року + 8408 грн. 20 коп. за липень 2017 року (до складу заробітної плати за кожний місяць включено посадовий оклад 740 грн., оклад за військове звання 60 грн., надбавка за вислугу років 240 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань 90% - 936 грн.. надбавка за ОУ, повязані з ризиком для життя, 15% - 111 грн., премія 425% - 3145 грн., винагорода за бойове чергування 37 грн., щомісячна додатков грошова винагорода 3139 грн. 20 коп.) : 61 календарний день (червень, липень) = 275 грн. 48 коп.

Частиною першою статті 117 КЗпП України в новій редакції обмежений термін виплати працівникові середнього заробітку 6 місяцями, до суду позивач подав позов 23.09.2022 (про що свідчить штамп пошти на поштовому конверті), тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в розмірі 50725 грн. 12 коп. = 275 грн. 68 коп. х 184 дня (24.03.2022 - 23.09.2022).

При вирішенні заявлених позивачем вимог щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки з ним розрахунку при звільненні, суд вважає, що ним врахований принцип співмірності та розумності.

В даному випадку позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача у не проведенні нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та як відновлення порушеного права, підлягають стягненню з В/Ч НОМЕР_2 на користь позивача 50311 грн. 60 коп. такої компенсації.

При цьому суд не розглядає факт несвоєчасної виплати індексації в сумі 26181 грн. 50 коп., яка відбулась 21.01.2021, оскільки строк для стягнення середнього заробітку за цей факт прострочення позивачем пропущений . Позивачу було відомо про несвоєчасну виплату суми 26181 грн. 50 коп. (не у день звільнення) в момент отримання грошових коштів, тому він мав звернутись до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за весь період затримки по 21.01.2021. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 у справі №1540/3742/18 був здійснений висновок про те, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як Закону України "Про оплату праці" так і Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати"). Отже існуючі на час виплати 26181 грн. 50 коп. індексації норми (ч.2 ст. 233 КЗпП) передбачали, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, не розповсюджувались на стягнення середнього заробітку відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України . Працівник може звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Такий висновок зробив Верховний Суд України в постанові № 6-216цс16. На вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Суд вважає необгрунтованими доводи відповідача про те, що одноразова грошова допомога та індексація не включені до складу грошового забезпечення, а тому норми ст.ст. 116, 117 КЗпП не розповсюджуються на правовідносини щодо їх несвоєчасної виплати. Суд наголошує, що стаття 116 КЗпП України, оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні. Як вбачається із матеріалів справи, позивача було звільнено зі служби 08.08.2017, одноразова грошова допомога (в частині) та індексація (в частині) виплачені 31.08.2022, а повинні бути виплачені до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня закінчення строку контракту.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність доказів протиправної бездіяльності відповідача щодо не здійснення остаточного розрахунку в день звільнення зі служби відносно позивача, тому суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь позивача середній заробіток за 6 місяців перед зверненням до суду (24.03.2022 - 23.09.2022) - 50725 грн. 12 коп.

Таким чином, у правовідносинах, що є спірними та виникли з обставини несвоєчасної виплати позивачу індексації грошового забезпечення при звільненні, належним способом захисту прав позивача з огляду положень ст.ст.116, 117 КЗпП України та позиції Верховного Суду є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Обраний позивачем спосіб захисту відповідно до предмету позову, не є ефективним та належним, оскільки визначення належних до виплати сум, розрахованих відповідно до постанови Кабміну України №100 від 08.02.1955 року, може відбутися виключно в межах вирішення спору про стягнення середнього заробітку з наданням суду права зменшити розмір відшкодування виходячи з певних критеріїв, на які вказано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 року №821/1083/17.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При розгляді адміністративних справ суди керуються наступними засадами адміністративного судочинства: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

При цьому, суд, відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

При цьому стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, зважаючи на підстави та предмет позову, а також з метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом визначення суми компенсації, яку необхідно стягнути з відповідача.

За правилами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Позов задовольняється частково в сумі 50725 грн.12 коп.

Позивачу відшкодовуються судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 507 грн.25 коп.

Керуючись ст.ст. 139, 243-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Задовольнити позов ОСОБА_1 частково.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України у не проведенні нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( рнокпп НОМЕР_4 ) 50725 (п`ятдесят тисяч сімсот двадцять п`ять) грн. 12 коп. середнього грошового забезпечення за час затримки за період з 24.03.2022 - 23.09.2022 включно виплати 34576 грн. 58 коп. індексації за період січень 2016 - серпень 2017 рр. та 27477 грн. 04 коп. одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.

Стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( рнокпп НОМЕР_4 ) 507 (п`ятсот сім) грн. 12 коп. судового збору.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду у порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 КАС України.

Cуддя Хом`якова В.В.