Справа № 140/8434/22
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2023-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року ЛуцькСправа № 140/8434/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі відповідач, Ківерцівський відділ УДМС у Волинській області) про визнання протиправним та скасування рішення від 23.11.2022 № 6727 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язання повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків суду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачем в грудні 2021 року було подано заяву на отримання дозволу на імміграцію в Україну. За наслідками розгляду його заяви Ківерцівським відділом УДМС у Волинській області 23.11.2022 було прийнято рішення 6727 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України Про імміграцію з підстав подання особою неправдивих відомостей.

Позивач зазначає, що ним при подачі заяви на отримання дозволу на імміграцію не було подано жодної недостовірної інформації, а місцем його проживання є житлові приміщення, що належать дружині в межах одного населеного пункту. Вказане також узгоджується із нормами ЦК України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якими врегульовано відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в України, у тому числі іноземців. Тому вважає, що оскаржуване рішення прийнято всупереч вимогам Закону України Про імміграцію та Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою КМ України № 1983 від 26.12.2002 (далі - Порядок № 1983). З врахуванням викладеного просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 29.12.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач у поданому суду відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечив та зазначив, що за результатами проведеної перевірки документів, поданих позивачем для отримання дозволу на імміграцію, було виявлено факт подачі свідомо неправдивих відомостей, зокрема, при подачі заяви позивачем було вказано місце проживання АДРЕСА_1 . Під час розгляду заяви позивача та проведених перевірок встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тобто дана інформація суперечила тій, яка вказана при подачі документів. Тому у відповідності із вимогами Закону України Про імміграцію, Порядку №1983 відповідачем 23.11.2022 прийнято рішення № 6727 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну. На підставі вищевикладеного відповідач просив в задоволенні позову відмовити повністю.

У відповіді на відзив представник позивача ще раз підтримав доводи позову.

Дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, а також письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації та має паспорт НОМЕР_1 , дата видачі 30.06.2021 (а.с.11-13).

15.10.2013 зареєстровано шлюб між громадянкою України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вказане підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 15.10.2013 (а.с.17).

ОСОБА_1 30.12.2021 подав заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, з підстав перебування у шлюбі з громадянкою України (а.с.50). У даній заяві вказано місце проживання в Україні АДРЕСА_1 .

23.11.2022 за результатами перевірки законності надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 30.12.2021, на підставі відповідного висновку (а.с.55), прийнято рішення №6727 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну позивачу на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України Про імміграцію в Україну (а. с.56).

Вважаючи протиправним рішення від 23.11.2022№6727 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україні позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до статті 1 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини 15 статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Згідно зі статтею 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 4 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України Про імміграцію від 07.06.2001 №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону №2491-III встановлено, що заява про надання дозволу на імміграцію подається, зокрема, особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади (частина 2 статті 9 Закону №2491-III).

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (частина 11 статті 9 Закону № 2491-III).

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок формування квоти імміграції (далі - Порядок формування квоти імміграції) та Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень.

Пунктом 1 Порядку формування квоти імміграції встановлено, що квота імміграції формується за категоріями іммігрантів і за регіональним принципом (з урахуванням поточної демографічної ситуації) відповідно до пропозицій центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Пропозиції стосовно осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України, а також тих, що раніше перебували в громадянстві України, та батьків, чоловіка (дружини) іммігранта, його неповнолітніх дітей готуються безпосередньо ДМС (пункт 3 Порядку формування квоти імміграції).

Разом з тим, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983) визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Так, підпунктом 3 пункту 2 цього Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи ДМС приймають рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" (пункт 9 Порядку №1983).

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (пункт 10 Порядку №1983).

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України Про імміграцію, а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб (пункт 11 Порядку №1983).

Відповідно до пункту 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів).

Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

За змістом пункту 14 Порядку №1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України Про імміграцію, надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду (пункт 15 Порядку №1983).

Відповідно до пункту 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Згідно з пунктом 17 Порядку №1983 ДМС перевіряє у місячний термін правильність оформлення документів, що надійшли від зазначених у пунктах 13 і 15 цього Порядку органів, вивчає відповідність наведених підстав, визначених статтею 4 Закону України "Про імміграцію", з`ясовує питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" у разі потреби, надсилає запит до МВС, органів Національної поліції, СБУ. Запит до Держприкордонслужби надсилається тільки стосовно тих осіб, клопотання яких надійшли через МЗС.

МВС, Національна поліція, СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Інформація про результати перевірки надсилається ДМС.

Як вбачається із пункту 19 даного порядку ДМС аналізує у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 17 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Отже, зі змісту наведених вище положень Порядку №1983 слідує, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України Про імміграцію, а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження з 2013 року.

Підставою для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію відповідач зазначив, що позивач при поданні заяви на його отримання зазначив неправдиві відомості, а саме невірно вказав місце свого проживання в Україні.

Однак суд звертає увагу на те, що пунктом 4 частини 1 статті 10 вказаного Закону визначено, що дозвіл на імміграцію не надається: особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

З аналізу наведених норм вбачається, що для відмови в наданні дозволу на імміграцію відповідно до пункту 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-III, обов`язковою умовою є виявлення свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів.

Натомість, судом не встановлено, а відповідачем не доведено належними, допустимим та достатніми доказами обставин, що при поданні 11.01.2022 заяви на отримання дозволу на імміграцію, позивачем були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи.

Як вбачається із матеріалів справи, дружина позивача ОСОБА_2 на праві приватної власності володіє ? частки житлового будинку АДРЕСА_3 та цілим житловим будинком по АДРЕСА_1 в цьому ж населеному пункті (а.с. 20-24).

При цьому місцем реєстрації дружини позивача є житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.25).

У нотаріально посвідченій заяві від 28.12.2021 ОСОБА_2 дала згоду на реєстрацію і постійне місце проживання ОСОБА_1 за цією адресою (а.с. 51).

Подаючи заяву на дозвіл про імміграцію позивач вказав адресу проживання в м. Ківерці за місцем реєстрації дружини.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Абзацом 3 статті 3 даного Закону визначено, що місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» дія цього Закону поширюється на громадян України, а також на іноземців та осіб без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, відповідно до їхніх прав та свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 12 статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Як встановлено статтею 4 Закону декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом;2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Згідно з частиною 1 статті 4 вказаного Закону особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Постановою КМ України від 07.02.2022 «Про деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Пунктом 4 даного порядку встановлено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Аналогічна норма була встановлена у пункті 7 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМ України 02.03.2016 (які були чинні на момент подачі заяви позивачем до відповідача).

Аналіз наведених норм законодавства, свідчить для чого здійснюється реєстрація місця проживання особи, зокрема це здійснюється з метою створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом та іншого.

Вказаними нормативними актами також визначено, що особа може мати декілька місць для проживання, але лише одне задеклароване чи зареєстроване місце проживання. При цьому вони можуть не співпадати.

Враховуючи зазначене, позивач у своїй заяві вказав адресу місця свого проживання, адресу та місце реєстрації своєї дружини.

При вирішенні спірних правовідносин суд також враховує, що під час розгляду заяви позивача місцем його проживання відповідач зазначив інше житлове приміщення, яке належить ОСОБА_2 та яке знаходиться в межах того самого міста в якому зареєстрований позивач.

Сам факт проживання позивача на момент подачі заяви так і її розгляду в межах міста Ківерці разом із своєю дружиною, у житлових приміщеннях, які належать останній є підтвердженим та ніким не спростованим.

Тобто, виходячи із наведеного вище та норм чинного законодавства, зазначення позивачем у своїй заяві місцем проживання адресу реєстрації своєї дружини, навіть за умови проживання в іншому житловому приміщені, що належить члену його сім`ї, в межах одного населеного пункту, не свідчить про подання ним недостовірних даних.

Також слід зазначити, що підставою для висновку відповідача про невірне зазначення у заяві місця проживання свідчить відповідь Відділення поліції № 1 (м. Ківерці) Луцького районного управління за №4528/504/01-2022 від 06.07.2022, на запит територіального органу ДМС від 22.06.2022.

Однак, на думку суду, із вказаної відповіді неможливо встановити на підставі чого зроблено такий висновок та чим він підтверджений (жодного акту чи іншого документа який цей факт зафіксовано долучено не було). Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що між подачею відповідного запиту та відповіддю на нього пройшов незначний проміжок часу, що може свідчити про те, що перебування позивача за адресою: АДРЕСА_2 міг мати не постійний характер.

Для застосування норми пункту 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-III повинна бути доведена вина особи у свідомому поданні неправдивих відомостей, чого в даному випадку зі сторони позивача немає.

Оскільки, позивач будь-яких неправдивих відомостей при подачі заяви на дозвіл на імміграцію не подавав, а тому у відповідача були відсутні підстави, визначені пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-III для відмови в отриманні дозволу на імміграцію.

Виходячи з наведеного судом встановлено, що Закон № 2491-III визначає вичерпний перелік підстав для відмови в отриманні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставою для такої відмови згідно з пунктом 4 частини 1 статті 10 даного Закону можуть бути лише винні дії іммігранта при поданні заяви, чого доведено відповідачем не було, як і не встановлено судом.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону України Про імміграцію, які надавали б йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію ОСОБА_1 .

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить висновку про задоволення позову про визнання протиправним та скасування рішення Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 23.11.2022 № 6727 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву, з врахуванням висновків суду.

Як визначено частинами першою, третьою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління ДМС у Волинській області, територіальним підрозділом якого є відповідач, судовий збір в сумі 992,40 грн, сплачений згідно з платіжною інструкцією №142 від 22.12.2022 (а.с. 9).

Керуючись статтями 241, 242, 243, 245, 246, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 23.11.2022 № 6727 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 .

Зобов`язати Ківерцівський відділ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання йому дозволу на імміграцію, з врахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (43025, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Градний Узвіз, 4, ) на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , номер паспорта НОМЕР_1 ).

Відповідач: Ківерцівський відділ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (45201, Волинська обл., Луцький р-н, м. Ківерці, вул. Паркова, 8).

Суддя Р.С. Денисюк