Справа № 500/467/23
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2023-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/467/23

27 березня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Баб`юка П.М. розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у перетині державного кордону України, -

ВСТАНОВИВ:

15 лютого 2023 року ОСОБА_1 /далі - позивач/ звернувся в Тернопільський окружний адміністративний суд з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 /далі - відповідач/, якій просив суд « визнати протиправним та скасування рішення про відмову у перетині державного кордону України».

Доводи сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що ним виконано вимоги законодавства щодо перетину державного кордону. Зокрема, позивачем надано відповідачу докази на підтвердження навчання в закладі фахової передвищої та вищої освіти за кордоном. Вважає, що під час воєнного стану право на перетин кордону мають, зокрема, особи, які є студентами призовного віку, що навчаються в закладах освіти за межами України. Відтак, на думку позивача, він має право на перетин державного кордону України як особа, яка згідно з пунктом 2-6 Правил перетинання державного кордону не підлягає призову на військову службу під час мобілізації (а.с.1,2).

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив покликаючись на те, що наявність у позивача права на відстрочення від призову на військову службу під час мобілізації не гарантує йому беззаперечного права на перетинання державного кордону для виїзду з України. Наведене засновується на приписах пункту 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 /далі - Правила/, згідно з яким «У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Процесуальні дії (рішення) у справі, заяви та клопотання сторін.

15.02.2023 позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 500/467/23 між суддями, визначено головуючого суддю Баб`юка П.М. (а.с.26).

Ухвалою суду від 17.02.2023 відкрито провадження у справи. Вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (а.с.27).

13.03.2023 відповідачем подано відзив до суду.

Обставини встановлені судом.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 (а.с.5), є студентом 1 курсу бакалаврської форми навчання згідно із навчальною програмою на Факультеті гірництва, екології, менеджменту та геотехнологій Технічного університету у м. Кошиці. Навчальний рік триває з 01.09.2022 по 31.08.2023. Стандартна тривалість навчання становить 3 роки (а.с.11).

Як вбачається із довідки видної ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21.11.2022 № 10588 для виїзду за кордон здобувачів фахової передвищої та вищої освіти, асистентів-стажистів, аспірантів та докторантів, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти, ОСОБА_1 (військовозобов`язаний, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_4 26.04.2013 (а.с.6)), ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Додатково, в даній довідці зазначено, що заперечення щодо виїзду з України у встановленому порядку для продовження навчання за кордоном відсутні (а.с.9).

18 січня 2023 року відповідно до частини 1 статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль», інспектором прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ІНФОРМАЦІЯ_1 майстер сержантом ОСОБА_2 прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_3 , 12.01.1996, на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022», постанови КМУ № 57. ОСОБА_4 тимчасово обмежений у праві виїзду з України, з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так, як даний громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон (а.с.4) /далі Рішення/.

Не погоджуючись із Рішенням, позивач звернувся з позовною заявою про визнання протиправним та скасування рішення.

Зміст спірних правовідносин.

Таким чином між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу правил перетину державного кордону України, громадянами України, військовозобов`язаними, студентами денної форми навчання, які навчаються у вищих навчальних закладах за межами України.

Із заяв по суті вбачається, що сторони по різному тлумачать правові наслідки відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, передбачених абзацом 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», для виїзду за кордон.

Відтак, спірним, у даній справі, є питання про те, чи має право особа, яка відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за рішенням відповідного ІНФОРМАЦІЯ_6 набула право на відстрочу від призову на військову службу під час мобілізації, виїжджати за межі України, згідно із Правилами.

Норми права, які суд застосовує до спірних правовідносин (в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, якщо окремо не значено інше).

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 33 Конституції України проголошує, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Стаття 66 Конституції України, визначає, що Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені стаття 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України від 05.11.2009 № 1710-VI «Про прикордонний контроль» /далі - Закон №1710-VI/.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 2 Закону України №1710-VI прикордонний контроль здійснюється щодо осіб, які перетинають державний кордон.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України №1710-VI прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 2 Закону України №1710-VI прикордонний контроль включає перевірку документів.

Відповідно до статті 4 Закону України №1710-VI прикордонний контроль організується та здійснюється на засадах: 1) законності; 2) відкритості; 3) забезпечення поваги до людської гідності та рівності осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; 4) здійснення його виключно спеціально підготовленими з цією метою військовослужбовцями та працівниками Державної прикордонної служби України; 5) вибірковості контрольних заходів на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону №1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому, з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону №1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 вказаного Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.12.2010 № 967 «Про затвердження форм рішень про відмову в перетинанні державного кордону України», затверджено форму «Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку».

Закон України від 21.01.1994 № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» /далі - Закон № 3857-XII/, регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1 Закону № 3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених таким Законом, та в`їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.

Стаття 2 Закону № 3857-XII встановлює, що документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій зазначеної статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи..

Відповідно до статті 3 Закону України № 3857-XII перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 вказаного Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України /далі - КМУ/ відповідно до Закону України № 3857-XII та інших законів України.

На виконання статті 3 Закону України № 3857-XII постановою КМУ від 27.01.1995 № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 № 724), затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (Правила перетинання державного кордону громадянами України), які визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Відповідно до пункту 2 Правил, перетинання державного кордону громадянами України (громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу.

У разі коли громадянин, який постійно проживає в Україні, втратив зазначені документи (паспортні документи) за межами України або якщо строк дії таких документів закінчився під час перебування громадянина за межами України, або встановлено, що вони є недійсними з інших причин, документом, що дає право на в`їзд в Україну, є посвідчення особи на повернення в Україну, яке видається дипломатичним представництвом або консульською установою України за кордоном. У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Пунктом 2-1 Правил, визначено, що У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право:

особи з інвалідністю за наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - документи, що підтверджують інвалідність);

особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність;

особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням;

особи, які здійснюють постійний догляд за особами з інвалідністю I чи II групи і супроводжують таких осіб для виїзду за межі України, за наявності документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або документів, що підтверджують інвалідність, та акта встановлення факту здійснення догляду. Акт встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю I чи II групи складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням;

батьки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років, за наявності свідоцтва про народження дитини або документів, що підтверджують відповідні повноваження особи, що супроводжує дитину з інвалідністю (у разі здійснення супроводу опікуном, піклувальником, одним або обома прийомними батьками, батьками-вихователями), посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Закону України Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, в якому зазначено статус дитина з інвалідністю, або довідки про отримання державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю, виданої структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві держадміністрації, виконавчим органом міської ради, до території територіальної громади якої входить територія міста обласного значення, районної у місті (у разі її утворення) ради (незалежно від того, кого призначено отримувачем допомоги), або індивідуальної програми реабілітації дитини з інвалідністю, виданої лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я, або медичного висновку про дитину з інвалідністю до 18 років (їх нотаріально засвідчених копій);

батьки, на утриманні яких перебуває повнолітня дитина, яка є особою з інвалідністю I чи II групи, за наявності свідоцтва про її народження та документів, що підтверджують інвалідність (їх нотаріально засвідчених копій);

баби, діди, повнолітні брати, сестри, мачухи, вітчими, які супроводжують дітей з інвалідністю для виїзду за межі України, у разі їх приналежності до категорії осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, за наявності у них відповідних підтвердних документів та документів, що підтверджують родинні зв`язки (їх нотаріально засвідчених копій);

особи, які потребують постійного догляду, - у супроводі одного із членів сім`ї першого ступеня споріднення (у значенні, наведеному у підпункті 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України) за наявності документів, що підтверджують родинні зв`язки, та висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу у постійному сторонньому догляді або у супроводі особи, яка здійснює постійний догляд за зазначеними особами, за наявності документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу у постійному сторонньому догляді та акта встановлення факту здійснення догляду. Акт встановлення факту здійснення догляду за іншою особою, яка потребує постійного догляду, складається на підставі звернення особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа, яка потребує постійного догляду, є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням;

опікуни осіб з інвалідністю, визнаних судом недієздатними, які супроводжують таких осіб для виїзду за межі України, за наявності рішення про призначення опікуна над такою особою, а у разі, коли опікуна такій особі не призначено, - один з повнолітніх членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення (у значенні, наведеному у підпункті 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України) за наявності документів, що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність (їх нотаріально засвідчених копій);

особи з інвалідністю або інші особи, які потребують постійного догляду, які проживають (перебувають) у закладах/установах незалежно від форми власності та підпорядкування і отримують соціальні послуги із стаціонарного догляду, паліативного догляду, підтриманого проживання (далі - заклади догляду), - у супроводі працівників закладу догляду, уповноважених директором закладу догляду або особою, яка його заміщує (за наявності наказу директора закладу догляду або особи, яка його заміщує, про виїзд осіб з інвалідністю або інших осіб, які потребують постійного догляду, за межі України та документів, що підтверджують інвалідність). При цьому осіб з інвалідністю або інших осіб, які потребують постійного догляду, можуть супроводжувати працівники закладу догляду, які перебувають на військовому обліку у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах СБУ, підрозділах Служби зовнішньої розвідки, з розрахунку одна особа на 25 осіб з інвалідністю та інших осіб, які потребують постійного догляду.

Пунктом 2-2 Правил, визначено, що У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану супровід дітей, хворих на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, що встановлені МОЗ, здійснюється матір`ю та/або батьком, опікуном, піклувальником, одним або обома прийомними батьками, батьками-вихователями, які здійснюють такий супровід, за наявності довідки про отримання державної допомоги на дитину, хвору на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, на дитину, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, яким не встановлено інвалідність, виданої структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві держадміністрації, виконавчим органом міської ради, до території територіальної громади якої входить територія міста обласного значення, районної у місті (у разі її утворення) ради (незалежно від того, кого призначено отримувачем допомоги), або документа, виданого лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, що встановлені МОЗ, а також документів, що підтверджують родинні зв`язки (у разі здійснення супроводу матір`ю та/або батьком), або документів, що підтверджують відповідні повноваження особи, що супроводжує таку дитину (у разі здійснення супроводу опікуном, піклувальником, одним або обома прийомними батьками, батьками-вихователями). Виїзд за межі України супроводжуючих осіб самостійно без дітей, зазначених у цьому пункті, може здійснюватися на підставі документів, зазначених у цьому пункті та абзаці дванадцятому пункту 2-1.

Пунктом 2-6 Правил, визначено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, постановлено: ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб; військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_7 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави; у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 продовжений строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня строком на 30 діб. Цей Указ Президента затверджений Законом України від 15.03.2022.

Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 продовжений строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Цей Указ Президента затверджений Законом України від 21.04.2022 № 2212-IX.

Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 продовжений строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Цей Указ Президента затверджений Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX.

Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 продовжений строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Цей Указ Президента затверджений Законом України від 15.08.2022 № 2500-IX.

Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 продовжений строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Цей Указ Президента затверджений Законом України від 16.11.2022 № 2738-IX.

Стаття 1 Закону України 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» від /далі - Закон № 389-VIII/, визначає, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Відповідно до пункту 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1455 /далі - Порядок №1455/, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Закон України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» /далі - Закон № 3543-XII/, визначає, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно з частинами другою, третьою, п`ятою статті 4 Закону України № 3543-XII загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Часткова мобілізація може проводитися в окремих місцевостях держави, а також стосуватися певної частини національної економіки, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022, затвердженим Законом України від 03.03.2022 № 2105-IX, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Відповідно до пунктів 2, 4, 5 Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами. Генеральному штабу Збройних Сил України визначити черговість та обсяги призову військовозобов`язаних, резервістів та транспортних засобів національної економіки в межах загального строку мобілізації.

Указом Президента України від 17.05.2022 № 342/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 № 2264-IX, продовжено з 25.05.2022 строк проведення загальної мобілізації на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 № 574/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 № 2501-ІХ, продовжено 23 серпня 2022 року строк проведення загальної мобілізації на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 № 758/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 № 2739-ІХ, продовжено 21 листопада 2022 року строк проведення загальної мобілізації на 90 діб.

Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» /далі - Закон України № 2232-XII/, у частині 3 статті 1 визначає, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частина 9 статті 1 Закону № 2232-ХІІ, визначає, що щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.

Відповідно до пункту 16 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 921 /далі - Порядок №921/, військовий облік ведеться на підставі паспорта громадянина України та таких військово-облікових документів: для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці; для військовозобов`язаних - військового квитка або тимчасового посвідчення військовозобов`язаного.

Мотивована оцінка суду.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства /далі - КАС/ України, визначено що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож, відповідач приймаючи оскаржуване Рішення зобов`язаний діяти саме у відповідності з названими критеріями.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному Рішенню, суд зазначає наступне.

Станом на час виникнення спірних правовідносин в Україні існував правовий режим воєнного стану.

Зміст приписів аналізованих актів законодавства в сукупності з Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», свідчить про те, гарантоване статтею 33 Конституцією України право вільно залишати територію України під час воєнного стану може бути обмежене. Таке обмеження не суперечить статті 66 Конституції України.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що згідно із вимогами Основного Закону України право вільно залишати територію України під час воєнного стану може бути «обмежене» проте «не заборонене».

Дане конституційне положення знайшло своє втілення в законах України та інших підзаконних актах (суд розглядав їх вище).

В частині 1 статті 14 Закону № 1710-VI, вказано, що наявності для того правових підстав, громадянину України може бути відмовлено в пропуску через державний кордон при виїзді України за наявності для того підстав шляхом прийняття рішення за формою, передбаченою Наказом № 967.

Закон № 3857-ХІІ, установлює загальні правила перетину державного кордону, в розрізі переліку документів, які надають право громадянину України на виїзд з України (стаття 2), а також, що важливо, наголошує на тому, що Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється КМУ відповідно до цього Закону та інших Законів (стаття 3).

У зв`язку із чим, постановою КМУ від 27.01.1995 № 57, затверджено Правила.

Після того, коли Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан, а іншими указами Президента України неодноразово його продовжено, до постанови КМУ від 27.01.1995 № 57, внесенні численні зміни.

Зокрема, постановою КМУ від 12.03.2022 № 264 «Про внесення до змін Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правила доповнено пунктами 2-1 та 2-2.

Невдовзі, Урядом ще двічі вносились доповненням до пунктів 2-1 та 2-2 Правил, зокрема постановами КМУ від 29.03.2022 № 383 та від 10.09.2022 № 1044.

Постановою КМУ від 29.03.2022 № 383 Правила доповнено пунктом 2-6. Після постановою КМУ від 01.04.2022 № 399, внесено зміни в пункт 2-6 Правил.

Тож, станом на час виникнення спірних правовідносин, пункти 2-1, 2-2 та 2-6 викладені в редакції, яка наведена судом вище.

Пункти 2-1 та 2-2 Правил називали перелік осіб та умов за яких вони мають право на перетин державного кордону, крім іншого, в умовах воєнного стану.

У той же час, суд установив, що позивач, є військовозобов`язаним. Відтак, за загальних обставин не має право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану.

Також, суд установив, що за загальних обставин (не беручи до уваги того, що позивач студент) позивач не належить до переліку осіб, передбачених в пунктах 2-1 та 2-2 Правил, які мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану.

Разом з тим, позивач є студентом 1 курсу бакалаврської програми денної форми навчання Факультету гірництва, екології, менеджменту та геотехнологій Технічного університету у м. Кошині.

Наведене свідчить про те, що позивач відповідає вимога абзацу 2 частини 3 статті 23 Закону № 3543-ХІІ.

З огляду на це, ІНФОРМАЦІЯ_8 видано довідку від 21.11.2022 № 10588, яка підтверджує право позивача на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Між цим, ІНФОРМАЦІЯ_6 зазначив про відсутність заперечень щодо виїзду з України у встановленому порядку для продовження навчання за кордоном.

Таким чином, суд беззастережно погоджується з тим, що позивач належить до категорії осіб, які відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 23 Закону № 3543-ХІІ, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Разом з тим, після отримання довідки ІНФОРМАЦІЯ_9 від 21.11.2022 № 10588 юрисдикція пунктів 2-1 та 2-2 Правил на позивача свою дію не поширила. Тобто, ОСОБА_1 не належить до категорії осіб, які визначені Урядом в пунктах 2-1 та 2-2 Правил, які мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану.

Підставою для прийняття оскаржуваного Рішення стало те, що позивач « не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон».

Інших підстав, як констатуюча так і розпорядча частини Рішення не містять.

Поряд з цим, оскаржуване Рішення наділене ознаками індивідуального акта права, адресованого позивачу. Вказане Рішення не містить переліку документі, які повинен був подати позивач для перетину державного кордону України в умовах воєнного стану (навіть абстрактного). Більше того, як констатуюча так і розпорядча частина даного акту не містять посилання на норму права (її частину), яка містить точний перелік таких документів.

Суд наголошує, що введення в Україні воєнного стану запровадило певні обмеження конституційних прав громадян, в тому числі «права вільно залишати територію України» (стаття 33 Конституції України).

Посутнісній аналіз наведених актів застосування права до спірних правовідносин, дають підстави для висновку, що «обмеження права вільно залишати територію України» слід розміти не, як ліквідацію даного права для громадян України, як такого, на період воєнного стану. Такі обмеження є заходами суворого контролю за перетином державного кордону України, з метою збереження державної незалежності України та її територіальної цілісності. Визначальним, під час запровадження таких обмежень є визначення спеціальних підстав та їх документального підтвердження, що надають право громадянам України реалізувати надане в статті 33 Конституції України право.

Тож суд наголошує, що обмеження щодо реалізації конституційних прав та свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, їх установлюють виключно Конституція та закони України, вони мають відповідати правомірній меті, бути обумовлені суспільною потребою досягнення цієї мети. У разі обмеження конституційного права законодавець зобов`язаний запровадити таке нормативне регулювання, яке уможливить досягнення правомірної мети з мінімальним втручанням в реалізацію цього права і не порушуватиме сутності такого права.

Із наведеного суд висновує, що доступність учасникам суспільних відносин акта права для ознайомлення не гарантує доступності його змісту, якщо припис такого акта викладений неякісно або суперечливо.

Отож, оскаржуване Рішення повинне бути не тільки доступним позивачу, а також відповідати принципу верховенства права (правовладдя) /статті 8 Конституції України, тобто пункту 1 частини 2 статті 2 КАС України/, зокрема такому складнику цього принципу, як юридична визначеність. Остання, з-поміж іншого полягає в чіткості та зрозумілості норм такого акту, передбачуваності його змісту та можливих наслідків застосування або іншої форми реалізації цих норм.

З огляду на сказане, суд не може залишити поза увагою правозастосовну практику Європейського суду з прав людини /далі - ЄСПЛ/, який зазначає, що акти права мають бути доступні для осіб, яких вони стосуються та сформульовані достатньо чітко для того, щоб надати цим особам можливість (отримавши за потреби відповідну пораду) передбачити тією мірою, що є допустимою за конкретних обставин, наслідки які може спричинити конкретна дія (див. рішення у справах Тhе Sunday Times v. the United Kingdom (№ 1) від 26 квітня 1979 року (заява № 6538/74), § 49, Series А № 30; Rekvenyi v. Hungary від 20 травня 1999 року (заява № 25390/94), § 34, ЕСНR 1999-ІІІ; Rotaru v. Romania від 4 травня 2000 року (заява № 28341/95), § 55, ЕСНR 2000-V; Maestri v. Italy від 17 лютого 2004 року (заява № 39748/98), § 30, ЕСНR 2004-І, рішення у справі Вєренцов проти України І Vyerentsov v. Ukraine від 11 квітня 2013 року (заява № 20372/11 § 52).
Оцінюючи юридичну визначеність оскаржуваного Рішення, суд вказує, що зазначення відповідачем, в якості підстави для відмови в перетині державного кордону України « громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон», не дає позивачу (більше того, навіть суду) зрозуміти його зміст, передбачити можливі юридичні наслідки та спланувати подальші свої дії.

Тобто, відповідач в оскаржуваному Рішенні мав своїм обов`язком визначити перелік документів, який не подано позивачем. Вказане має неабияку вагу враховуючи, що позивач, є студентом, зарахований до навчального закладу на денну форму навчання та несе у зв`язку із цим матеріальні витрати. Іншими словами, відповідач повинен був прийняти рішення, з якого позивач міг би зрозуміти, за яких умов останній може перетнути державний кордон України. Більше того, відсутнє навіть посилання на Правила перетину державного кордону.

Сукупність наведених міркувань дають підстави суду для висновку, що оскаржуване Рішення не відповідає принципу верховенства права в аспекті вимоги юридичної визначеності.

Визначаючись з тим, яке рішення у даній справі ухвалити, основоположним для суду є те, чи могло бути оскаржуване Рішення за своїм кінцевим змістом іншим.

Суд повторно акцентує увагу на приналежності позивача до категорії осіб, які передбачені абзацом 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що надає йому «право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації».

Разом з тим, в пункті 2-6 Правил, зазначається, що «У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмомучастини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Тож, «право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації» з підстав, передбачених абзацом 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не утворює права «права на перетин державного кордону», під час воєнного стану. Тобто, "право на відстроку" та "право на перетин кордону" є абсолютно автононими правами особи, що насамперед характеризуються окремими підставами виникнення та не обов`язково повинні бути пов`язаними між собою юридичними наслідками. Безумовно, в деяких випадках "право на відстрочку" та "право на перетин кордону" для деяких категорій осіб кореспондують між собою. Втім, за загальним правилом "право на відстрочку" не породжує "право на перетин державного кородону". Передусім тому, що виникнення таких прав є наслідком владно-управлінських рішень різних суб`єктів публічних правовідносин.

Іншими словами, позивач не має права на перетин державного кордону України за вказаних правових підстав. Саме з таких мотивів повинен був виходити відповідач приймаючи оскаржуване Рішення.

Обґрунтування або пошук мотивів в рішеннях суб`єктів владних повноважень це складна розумова діяльність, яка полягає у якісному логічному структуруванні власної правової позиції, шляхом опрацювання пов`язаного з цим масиву інформації (положень актів законодавства, судової практики, в тому числі, доктринальних підходів тощо) з метою пошуку як відповіді на головні запитання для підтвердження своєї позиції, так і переконання у ній інших зацікавлених суб`єктів. Такий процес дозволяє особі об`єктивувати (продемонструвати собі та іншим) власне суб`єктивне бачення того чи іншого юридичного підходу, факту, процесу тощо. Це дозволяє особі зрозуміти, що вона була почута, навіть тоді, коли таке рішення не відповідає її очікуванням.

У даній справі Рішення відповідача не відповідає принципу юридичної визначеності.

Поряд з цим, його кінцевий результат (наслідок) для позивача не утворює порушення його прав, позаяк останній, за наведених у даному рішенні мотивів, не міг бути іншим. Відповідач не наділений повноваженнями пропускати позивача через державний кордон України за вказаних обставин.

В статті 5 КАС України, визначено, що «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права … ».

Тож, саме «порушення права особи» рішенням суб`єкта владних повноважень утворює правову підставу для ухвалення рішення суду про визнання такого рішення протиправним та його скасування.

Стаття 33 Конституція України наділила громадян правом «вільно залишити територію України», а конституцієдавець вказав на можливість його обмеження, в порядку, передбаченому статтею 64 Конституцією України.

Юридичний наслідок оскаржуваного Рішення не порушує право позивача на перетин державного кордону України в період воєнного стану, оскільки останній його не набув у встановленому порядку.

Наведене має своїм наслідком ухвалення рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 5, 12, 90, 241-246, 293, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 27 березня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- ІНФОРМАЦІЯ_10 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Головуючий суддя Баб`юк П.М.