Справа № 160/19144/21
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2023-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

27 березня 2023 р. Справа № 160/19144/21

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Букіна Л.Є., розглянувши у місті Дніпрі матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду в особі Танасевич Олени Володимирівни, Державної судової адміністрації України, Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду 18.10.2021 надійшов позов ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду в особі Танасевич Олени Володимирівни, Державної судової адміністрації України, Державного підприємства «Інформаційні судові системи», в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною діяльність Вищого антикорупційного суду в особі Танасевич О. В., що виразилась у внесенні до Єдиного державного реєстру судових рішень недостовірної інформації, зареєстрованої 19.12.2019 за номером 86432793 про ухвалений 18.12.2019 Вищим антикорупційним судом вирок щодо засудження ОСОБА_1 за статтею 366-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України);

- визнати протиправною бездіяльність Державного підприємства «Інформаційні судові системи», яка виразилась в ухиленні від вилучення з Єдиного державного реєстру судових рішень недостовірної інформації, зареєстрованої 19.12.2019 за номером 86432793 про ухвалений 18.12.2019 Вищим антикорупційним судом вирок щодо засудження ОСОБА_1 за статтею 366-1 КК України;

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, що виразилась у неприйнятті заходів контролю та впливу по вилученню Державним підприємством «Інформаційні судові системи» із Єдиного державного реєстру судових рішень недостовірної інформації, зареєстрованої 19.12.2019 за номером 86432793 про ухвалений 18.12.2019 Вищим антикорупційним судом вирок щодо засудження ОСОБА_1 за статтею 366-1 КК України;

- зобов`язати Державне підприємство «Інформаційні судові системи» вилучити із Єдиного державного реєстру судових рішень недостовірну інформації, зареєстровану 19.12.2019 за номером 86432793 про ухвалений 18.12.2019 Вищим антикорупційним судом вирок щодо засудження ОСОБА_1 за статтею 366-1 КК України;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити контроль за виконанням Державним підприємством «Інформаційні судові системи» зобов`язання щодо вилучення із Єдиного державного реєстру судових рішень недостовірної інформації, зареєстрованої 19.12.2019 за номером 86432793 про ухвалений 18.12.2019 Вищим антикорупційним судом вирок щодо засудження ОСОБА_1 за статтею 366-1 КК України.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.10.2021, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.02.2022, позовну заяву повернуто заявнику.

Постановляючи ухвалу про повернення позову, суд виходив з того, що позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог в заявленому позові, з огляду на те, що вимоги до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» не підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, ураховуючи, що це підприємство не є суб`єктом владних повноважень та не має належної адміністративної правосуб`єктності.

Постановою Верхового Суду від 06.03.2023 року у цій же справі ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.10.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07.02.2022 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції - Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Приймаючи означену постанову, Суд виходив із того, що Державне підприємство «Інформаційні судові системи» є розпорядником публічної інформації (судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень) в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації» як суб`єкт, якому делеговані повноваження щодо адміністрування Єдиного державного реєстру судових рішень відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» та підпункту 3 пункту 1 Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Крім того, Верховний Суд у цій справі зазначив, що до числа розпорядників публічної інформації належать не тільки суб`єкти владних повноважень, а й інші суб`єкти права, то наявність суб`єкта владних повноважень як сторони не є обов`язковою ознакою цієї категорії спорів. Для відкриття провадження у цій категорії справ достатньо припущення позивача про те, що не надана на його запит інформація містить ознаки публічної. Питання про те, чи дійсно запитувана інформація є публічною, належить досліджувати після відкриття провадження у справі. Так само лише під час судового розгляду спору належить з`ясовувати, чи належить відповідач до кола розпорядників інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Поряд з цим, Верховний Суд звернув увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.04.2018 у справі № 820/5586/16, відповідно до яких дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.

З цих підстав, Верховний Суд дійшов висновку щодо помилкового та передчасного висновку суду першої інстанції щодо порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог та про наявність підстав для застосування пункту 6 частини четвертої статті 169 КАС України.

Справа надійшла на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема: чи: відповідає позовна заява вимогам, встановленим ст.ст. 160, 161, 172 цього Кодексу; позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі (частина 2 стаття 171 КАС України).

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Згідно з частиною 1 статті 4 КАС України адміністративний суд це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ. Адміністративною справою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом позовної заяви предметом оскарження, зокрема, є протиправна діяльність Вищого антикорупційного суду в особі ОСОБА_2 , що виразилась у внесенні до Єдиного державного реєстру судових рішень недостовірної інформації, зареєстрованої 19.12.2019 за номером 86432793 про ухвалений 18.12.2019 Вищим антикорупційним судом вирок щодо засудження ОСОБА_1 за статтею 366-1 Кримінального кодексу України.

З огляду на підстави та предмет заявленого адміністративного позову необхідно зазначити, що згідно із частиною 1 статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Відповідно до частини 2 вказаної статті юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом статей 126, 129 Конституції України рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Закону України Про судоустрій і статус суддів здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України Про незалежність судової влади від 13.06.2007 року №8 судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму ВСУ Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів від 12.06.2009 року №6 судам роз`яснено, що у розумінні положень ч.1 ст.2, пп.1, 7, 9 ч.1 ст.3, ст.17, ч.3 ст.50 Кодексу адміністративного судочинства судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Згідно з п.57 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п.55 висновку №3 (2002) КРЄС судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.

Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їхніх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати ВС, висловленій у постановах: від 08.05.2018 у справі №521/18287/15-ц (провадження №14-90цс18), від 21.11.2018 у справі №757/43355/16-ц (провадження №14-399цс18), від 29.05.2019 у справі №489/5045/18 (провадження №14-191цс19).

Отже, суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їхніх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом в постанові від 31 липня 2019 року у справі №636/5534/15, які відповідно до частини 5 статті 242 КАС України суд враховує при виборі і застосуванні норм права.

На цьому звертав увагу й Верховний Суд у означеній справі.

Таким чином, позовна вимога про визнання протиправної діяльності Вищого антикорупційного суду в особі Танасевич О. В., що виразилась у внесенні до Єдиного державного реєстру судових рішень недостовірної інформації, зареєстрованої 19.12.2019 за номером 86432793 про ухвалений 18.12.2019 Вищим антикорупційним судом вирок щодо засудження ОСОБА_1 за статтею 366-1 Кримінального кодексу України перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1, частини 6 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

При цьому, відмовляючи у відкритті провадження у частині позовних вимог про визнання протиправної діяльності Вищого антикорупційного суду в особі ОСОБА_2 , що виразилась у внесенні до Єдиного державного реєстру судових рішень недостовірної інформації, зареєстрованої 19.12.2019 за номером 86432793 про ухвалений 18.12.2019 Вищим антикорупційним судом вирок щодо засудження ОСОБА_1 за статтею 366-1 Кримінального кодексу України, суд виходить із того, що розгляд цього спору перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду.

Керуючись статтями 19, 170, 248, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у частині позовних вимог про визнання протиправної діяльності Вищого антикорупційного суду в особі ОСОБА_2 , що виразилась у внесенні до Єдиного державного реєстру судових рішень недостовірної інформації, зареєстрованої 19.12.2019 за номером 86432793 про ухвалений 18.12.2019 Вищим антикорупційним судом вирок щодо засудження ОСОБА_1 за статтею 366-1 Кримінального кодексу України в адміністративній справі №160/19144/21 за позовом ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду в особі Танасевич Олени Володимирівни, Державної судової адміністрації України, Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду із позовною заявою та означеною позовною вимогою, щодо якої постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Суддя Л.Є. Букіна