Справа № 120/14410/21-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 березня 2023 р. Справа № 120/14410/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач проходив службу у в/ч НОМЕР_2 . Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01.10.2018 року №188 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 03.10.2018. Позивач зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства на день звільнення з військової служби з ним мав бути проведений розрахунок за усіма видами забезпечення. Разом з тим, повного розрахунку не відбулося, а саме відповідач не виплатив йому індексації грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій. Відтак позивач звернувся до суду з відповідними позовами.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі № 120/3677/19-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 та Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.06.2020 у справі № 120/1519/20-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

На виконання вказаних рішень 30.03.2020 та 27.10.2021 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, та індексацію грошового забезпечення.

Позивач зазначає, що оскільки остаточний розрахунок з ним у зв`язку із звільненням з військової служби відповідач провів лише 27.10.2021, то позивач в телефонному режимі звернуся до відповідача із зверненням про здійснення нарахування та виплату середнього заробітку за весь період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, однак отримав відмову відповідача. Тому за захистом своїх порушених прав та інтересів позивач звертається до суду.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Також встановлено сторонам строк для подання заяв по суті спору та витребувано у відповідача додаткові докази.

У встановлений судом строк на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги заперечує та вказує, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців з приводу порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Крім того, чинним законодавством України та нормативно-правовими документами, які передбачають порядок фінансування, нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, не визначено взагалі такого поняття як середній заробіток, який не можливо вирахувати для кожного окремого військовослужбовця в силу специфічності порядку формування для військовослужбовців посадових грошових окладів, надбавок та інших видів грошового забезпечення, тощо.

Військова частина НОМЕР_1 також звертає увагу, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різними законами та нормативно-правовими актами, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права.

Таким чином, військова частина НОМЕР_1 вважає, що відсутні підстави для застосування відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП, щодо виплати позивачу середнього заробітку, а посилання позивача на приписи законодавства України про працю стосовно поняття, нарахування та виплати працівникам, в тому числі, військовослужбовцям середнього заробітку є безпідставними та не можуть враховуватися судом у даній справі.

23.03.2022 на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про зупинення провадження в справі. Обґрунтовуючи клопотання відповідач зазначив, що приписами пункту 5 частини 1 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд зупиняє провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відтак, оскільки військова частина НОМЕР_1 є стороною у справі, яка входить до складу Збройних Сил України та переведена на воєнний стан, посадові особи якої здійснюють заходи щодо захисту держави від збройної агресії Російської Федерації, відповідач вважає, що доречно розглянути питання про зупинення провадження в справі до закінчення дії воєнного стану на території України.

Розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, суд зважає на таке.

Законом України від 24.02.2022 №2102-IX затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Заявляючи вказане клопотання, відповідач зазначив процесуальну норму, на підставі якої заявлено розглядуване клопотання, - п.5 ч.1 ст.236 КАС України.

Відповідно до приписів ст.236 КАС України визначені обов`язкові та факультативні підстави для зупинення провадження у справі, які дійсно перешкоджають розгляду справи та мають об`єктивний характер.

Згідно з п.5 ч.1 ст.236 КАС України суд зупиняє провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Із змісту наведеної норми слідує, що така стосується лише фізичної особи, яка перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Водночас, на юридичних осіб (в тому числі військові частини) положення згаданої норми процесуального закону не поширюються.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені нормами Закону України № 389-VIII від 12.05.2015р. Про правовий режим воєнного стану.

Згідно з ст.26 цього Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

У своєму клопотанні відповідач не навів будь-яких переконливих та вагомих обставин, які б унеможливлювали розгляд справи на даний час через введення воєнного стану, в зв"язку з чим наведене клопотання слід вважати необґрунтованим.

При цьому, суд враховує, що відповідач не є фізичною особою, яка безпосередньо бере участь у захисті держави України від збройної агресії Російської Федерації, в той же час у штаті військової частини передбачені особи, які здійснюють представництво в судових та інших органах. Крім того, суд приймає до уваги, що відповідач вже скористався своїм правом на подачу відзиву на позов, разом з тим не вбачається необхідності у витребуванні додаткових доказів в справі. Відповідь на відзив позивачем не подавалась.

Виходячи з викладеного правового регулювання та фактичних даних, аналіз поданого клопотання вказує на відсутність підстав для зупинення провадження у справі, а тому суд приходить до висновку, що клопотання представника відповідача є необгрунтованим і в його задоволенні слід відмовити.

Суд, з`ясувавши доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України ( по особовому складу ) від 14.09.2018 року №501 позивача звільнено з військової служби у запас.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01.10.2018 року №188 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 03.10.2018.

У зв`язку з невиплатою позивачу при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду з відповідними позовами.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі № 120/3677/19-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 та Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби..

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.06.2020 у справі № 120/1519/20-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2021 року у справі № 120/1394/21-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, з урахуванням базового місяця січень 2008 року.

На виконання вказаних рішень 30.03.2020 та 27.10.2021 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в сумі 24219,07 грн. та індексацію грошового забезпечення в сумі 77935,19 грн.

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.10.2018 по 27.10.2021, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам що виникли між сторонами, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Тому доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства до спірних правовідносин не застосовуються є безпідставними та судом до уваги не беруться.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

У цій справі судом встановлено, що при звільнені із позивачем в жовтні 2018 року проведено розрахунок у загальному розмірі 276184,94 грн.

Грошова компенсація за невикористанні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 24219,07 грн. не виплачена при звільненні, оплата здійснена 30.03.2020.

В свою чергу, індексація грошового забезпечення у сумі 77935,19 грн. виплачена 27.10.2021.

Період затримки (прострочення) виплати грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки тривав з 03.10.2018 по 30.03.2020 складає 544 дня, а період затримки виплати індексації грошового забезпечення з 03.10.2018 по 27.10.2021 та складає 1120 днів.

Середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні повні місяці, що передували звільненню, дорівнює 528,44 грн.

Середній заробіток за період з 03.10.2018 по 30.03.2020 складає 287471,36 грн. (544 дні х 528,44 грн.), а за період з 03.10.2018 по 27.10.2021 складає 591852,80 грн. (1120 днів х 528,44 грн).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

У даній справі позивачу визначено розмір грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки у сумі 24219,07 грн., а індексації грошового забезпечення у сумі 77935,19 грн., розмір сум, виплачених при звільненні складав 276184,94 грн., а середній заробіток за час затримки складає: за період з 03.10.2018 по 30.03.2020 - 287471,36 грн. (544 дні х 528,44 грн.), а за період з 03.10.2018 по 27.10.2021 - 591852,80 грн. (1120 днів х 528,44 грн).

За вказаних обставин справи, з огляду на правову позицію судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19, а також правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену в постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, суд дійшов висновку, що при розгляді цього спору необхідно застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

В разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Належні до виплати позивачу суми остаточного розрахунку складають 378339,20 грн., тобто 100% (24219,07 грн. грошова компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки + 77935,19 індексація грошового забезпечення + 276184,94 грн. виплачені при звільненні).

Несвоєчасно виплачені 24219,07 грн. грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки у складі всіх належних до виплати позивачу сум остаточного розрахунку складають 6,4% (24219,07 грн. х 100 / 378339,20 грн).

Повна сума середнього заробітку за час прострочення виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки складає 287471,36 грн (100%), а 6,4% від повної суми середнього заробітку дорівнює 18398,17 грн.

В свою чергу несвоєчасно виплачені 77935,19 грн. індексації грошового забезпечення у складі всіх належних до виплати позивачу сум остаточного розрахунку складають 20,6% (77935,19 грн. х 100 / 378339,20 грн).

Повна сума середнього заробітку за час прострочення виплати індексації грошового забезпечення складає 591852,80 грн. (100%), а 20,6% від повної суми середнього заробітку дорівнює 121921,68 грн

Таким чином, середній заробіток за час прострочення проведення повного остаточного розрахунку при звільненні, виходячи з відсоткового співвідношення, становить 140319,85 грн. (18398,17 грн. + 121921,68 грн )

Наведене правозастосування відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у постановах від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 20.01.2021 у справі № 240/12238/19.

В той же час, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, які визначені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд виходячи із обставин даної справи та окреслених Верховним Судом критеріїв, вважає за необхідне зменшити розмір відповідного відшкодування.

Так, в цьому контексті суд звертає увагу, що причиною затримки належних позивачу виплат є їх спірний характер, що обумовлювалось відповідними судовими спорами. Відповідно, такі виплати були проведені відповідачем після набранням судовими рішеннями законної сили, з чого власне і виник значний період затримки розрахунку. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим власним трактуванням відповідачем діючих норм законодавства.

Суд також враховує, що позивач, приймаючи до уваги, що строки звернення до суду із вимогами про виплату індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористанні дні відпустки не обмежені, міг тривалий час не звертатися в суд з позовом з метою штучного збільшення розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, суд наголошує, що датою закінчення проходження позивачем військової служби є 03.10.2018 року, а з позовом про виплату грошової компенсації за невикористанні дні відпустки позивач звернувся лише в листопаді 2019 року (тобто через рік ), в той же час з позовом про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивач звернувся лише в квітні 2020 року.

Отже, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд доходить висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 70000 грн.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 у справі № 360/3574/19.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, за результатами дослідження усіх обставин справи та з урахуванням критеріїв, які слід враховувати зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, суд дійшов висновку про відповідність суми 70000 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні у сумі 70000 грн.

При цьому, визначаючись з приводу особи, з якої належить стягувати середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні, суд виходив із того, що передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні покладається саме на роботодавця (власника).

В даному ж випадку, роботодавцем фактично є військова частина НОМЕР_2 , яка перебуває на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами.

Таким чином, стягнути відповідні кошти слід з військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для частково задоволення даного позову відповідно до наведених мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, у зв`язку з задоволенням позову, судові витрати позивача на сплату судового збору у сумі 908 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Водночас суд зауважує, що на користь позивача підлягає відшкодуванню вся сума судового збору. Адже, незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд визнав порушення законних прав позивача, тоді як прийняття рішення про часткове задоволення позову пов`язується виключно зі способом захисту порушених прав останнього.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.10.2018 по 27.10.2021 року.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.10.2018 по 27.10.2021 року в сумі 70000 грн. (сімдесят тисяч гривень).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в сумі 908 грн. (дев"ятсот вісім гривень ) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );
Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна