Справа № 500/3341/22
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2023-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/3341/22 пров. № А/857/874/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Большакової О.О., Качмара В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Гранат В.В.,

представника відповідачів Процюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року у справі № 500/3341/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Дерех Н.В. в м. Тернополі Тернопільської області 06.12.2022 в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач-1), Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач-2), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову відповідача-1 від 05.07.2022 р. № 324288 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що він для власних потреб перевозив залишки товарно-матеріальних цінностей, в тому числі залишки щебню, і транспортував їх на зберігання з одного до іншого власного приміщення. Звернув увагу на тому, що для цього він використав належний йому автотранспорт, а саме: вантажний автомобіль MAN TGS 26.440, д.н.з. НОМЕР_1 . Відтак інших документів, крім наявної у водія видаткової накладної, на даний вантаж не мало бути. Звертає увагу на порушення строку, на протязі якого він міг бути притягнутий до відповідальності.

Відповідач-2 надав апеляційному суду письмовий відзив на апеляційну скаргу (а.с. 107-111), в якій просив відмовити в її задоволенні.

Відповідач-1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні представник відповідачів, яка приймала участь в режимі відеоконференції, просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Позивач та його представник, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

В день судового засідання представник позивача заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечити свою явку через зайнятість в іншому судовому процесі.

Дане клопотання апеляційним судом відхилено у зв`язку з тим, що розгляд справи може бути здійснений на підставі наявних матеріалів справи, з врахуванням наданих позивачем та його представником письмових пояснень та доказів, а також тому, що причина неявки представника позивача визнана апеляційним судом неповажною з огляду на неодноразовість відкладення розгляду справи внаслідок неявки позивача та його представника, їх клопотань про відкладення розгляду справи та неможливістю проведення відеоконференції поза межами приміщення суду, призначеної за клопотанням представника апелянта.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що інспекторами Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області при проведенні рейдової перевірки (перевірки на дорозі) 11.02.2022 р. на а.д. М-30, 252 км, Хмельницька область, перевірено транспортний засіб марки MAN, реєстраційний номер НОМЕР_1 (серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 ), що належить автомобільному перевізнику ФОП ОСОБА_1 .

Рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснювалася на підставі направлення на рейдову перевірку від 04.02.2022 року № 004330 та графіка проведення рейдових перевірок Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області в період з 07.02.2022 року по 13.02.2022.

За результатами проведення рейдової перевірки складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 11.02.2022№ 321720, в якому вказано, що автомобілем марки MAN, реєстраційний номер НОМЕР_1 , водій здійснював перевезення вантажу з м. Хмельницького в м. Підволочиськ. Під час перевірки виявлено, що перевізник не забезпечив водія оформленою товаро-транспортною накладною або іншим визначеним законодавством документом на вантаж, чим порушено вимоги статті 48 Закону України від 05.04.2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III), відповідальність за що передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ.

В Акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 11.02.2022 № 321720 водій ОСОБА_2 підписався, в графі «Пояснення водія про причини порушень» пояснень не надав.

В подальшому, за результатами розгляду акту від 11.02.2022 № 321720, що відбувся 05.07.2022 у Відділі державного нагляду (контролю) у Тернопільській області, начальником Відділу було винесено Постанову № 324288 про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000 грн. за порушення вимог статті 48 Закону № 2344-ІІІ, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини першої статі 60 Закону № 2344-ІІІ, а саме за відсутність будь яких визначених законодавством документів на вантаж під час перевезення вантажу.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи доведено вчинення позивачем порушення, за яке на нього накладені адміністративно-господарські санкції, а також, що відповідачем-1 дотримано строки розгляду справи відносно позивача.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною сьомою статті 6 Закону № 2344-III передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, зокрема державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті.

Згідно з частинами чотирнадцятою та сімнадцятою статті 6 Закону № 2344-III державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

В силу статті 34 Закону № 2344-III автомобільний перевізник повинен, зокрема виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Згідно з абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Процедура проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначена Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567).

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку № 1567 рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України. Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Відповідно до пункту 14 Порядку № 1567 рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Оформлення результатів рейдової перевірки (перевірки на дорозі) та застосування адміністративно-господарських штрафів, передбачені пунктами 20-30 цього Порядку.

Виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.

У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3. Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис, а у разі проведення перевірки виконання Європейської угоди ставить відповідний відбиток печатки на реєстраційному листку режиму праці та відпочинку водіїв (у разі наявності). У разі відмови водія від підписання акта рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу посадова особа (особи), що провела перевірку, вносить про це запис (пункти 20-22 Порядку № 1567).

Відповідно до пункту 25 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Згідно з пунктами 26 та 27 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності). У разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.

За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Таким чином, на орган державного контролю покладено обов`язок розглянути справу про порушення суб`єкта господарювання не пізніше двох місяців з дня його виявлення та за наявності підстав для винести постанови про застосування адміністративно-господарських штрафів.

З матеріалів справи вбачається, що порушення вимог статті 48 Закону № 2344-ІІІ було виявлено відповідачем 11.02.2022, водночас постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу була винесена 05.07.2022, тобто майже через п`ять місяців після виявлення правопорушення.

Відтак, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції, що справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт у спірних правовідносинах розглянуто та оскаржувану постанову прийнято з порушенням вимог абзацу 1 пункту 25 Порядку № 1567.

При цьому, Європейська Комісія за демократію через право (Венеціанська Комісія) у Доповіді щодо верховенства права від 04.04.2011 № 512/2009 зазначила, що однією з складових верховенства права є правова визначеність; вона вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість (передбачуваність) ситуацій та правовідносин, що виникають.

Крім цього, в контексті наведеного суд вважає за необхідне звернути увагу на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі також Конвенція), яка захищає право особи на справедливий суд.

Частинами першою та другою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі також Суд, ЄСПЛ).

Зокрема, у рішенні від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» (заява № 24465/04) Суд дійшов висновку, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що зазначена стаття, поміж іншого, закріплює принцип юридичної визначеності, який, в свою чергу, є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права.

Крім цього, цей принцип є одним з визначальних принципів доброго (належного) врядування і належної адміністрації (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Зокрема, у справі «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013 у, заява № 21722/11, порушення принципу юридичної визначеності було констатоване ЄСПЛ з огляду на відсутність у законодавстві України положень щодо строків давності притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в контексті дотримання вимог якості закону при перевірці виправданості втручання у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Аналізуючи дотримання вимог якості закону, Суд зазначив, зокрема, що відсутність будь-яких строків давності, в контексті статті 6 Конвенції, давала дисциплінарним органам повну свободу дій та порушила принцип юридичної визначеності.

ЄСПЛ наголосив, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів. Цей принцип так само застосовується до процедур, що були використані для звільнення заявника з посади, включаючи процес ухвалення рішення на пленарному засіданні парламенту.

Отже, виходячи з обставин справи, що розглядається, апеляційний суд наголошує, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Крім цього, у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 826/16495/17 зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. У цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади. Отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій.

Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

В даному випадку правова процедура притягнення особи до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт встановлює чітку послідовність дій суб`єкта владних повноважень щодо проведення рейдової перевірки, оформлення її результатів та застосування адміністративно-господарських санкцій, із зазначенням способів та методів здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Визначена Порядком № 1567 правова процедура проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) встановлює межі вчинення повноважень посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів щодо проведення ним такої перевірки і, у разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Суд зазначає, що встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Правова процедура щодо оформлення результатів рейдової перевірки (перевірки на дорозі) та застосування адміністративно-господарських штрафів органами Укртрансбезпеки спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Складовою принципу юридичної визначеності є принцип легітимних очікувань, як одного із елементів принципу верховенства права.

Принцип легітимних очікувань виражає ідею, що органи публічної влади повинні не лише додержуватися вимог актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань. Згідно з доктриною легітимних очікувань - ті хто чинить добросовісно на підставі права, яким воно є, не повинне відчувати краху надій щодо своїх легітимних очікувань (пункт 61 коментаря до документа Венеційської комісії «Мірило правовладдя» (2017 року), який ухвалено Венеційською комісією на 106 пленарному засіданні (Венеція, 11-12 березня 2016 року).

Отже, позивач правомірно очікував, що така перевірка буде проведена відповідно до встановленої правової процедури, яка визначає чітку послідовність дій, в тому числі щодо строку розгляду справи у спірних правовідносинах в територіальному органі Укртрансбезпеки та прийняття оскаржуваної постанови за результатами її розгляду.

Аналогічні висновки з наведеного питання, висловлені у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 826/16495/17, від 25.07.2019 у справі № 826/13000/18, від 07.11.2019 у справі № 640/1221/19, від 13.02.2020 у справі 640/1007/19.

З огляду на це суд зазначає, що порушення процедури, а саме притягнення позивача до відповідальності поза межами встановлених Порядком 1567 строків є самостійною підставою для скасування спірної постанови.

Аналогічний висновок висловлено у подібних спірних питаннях у постановах Верховного суду від 07.05.2020 справі № П/811/615/16, від 11.03.2021 у справі № 826/7176/17, від 21.04.2021 у справі № 640/7645/20.

При цьому, щодо посилань відповідача на те, по суті, що в умовах воєнного стану посадові особи Укртрансбезпеки не мали можливості забезпечити розгляд справ про порушення у визначені пунктом 25 Порядку № 1567 строки, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» в умовах воєнного стану Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Суд наголошує, що введення на території країни воєнного стану не є підставою для ігнорування посадовими особами державних органів положень статті 19 Конституції України, згідно яких органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Організація роботи Державної служби України з питань безпеки на транспорті є суб`єктивним чинником та не є законодавчою підставою для недотримання встановленої законом процедури застосування адміністративно-господарських штрафів.

Щодо посилань відповідача на те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини першої статті 250 Господарського кодексу України суд зазначає наступне.

Так, зазначеною нормою Господарського кодексу України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Водночас, положеннями статі 60 спеціального у межах спірних правовідносин Закону 2344-ІІІ встановлено, що порядок розгляду справи про порушення стягнення у вигляді штрафу за порушення, викладені у цій статті, та порядок оскарження постанови по справі про правопорушення визначає Кабінет Міністрів України.

Таким чином, вирішуючи питання щодо конкуренції загальної та спеціальної правових норм, апеляційний суд вважає, що застосуванню підлягає спеціальна норма права (стаття 60 Закону № 2344-ІІІ) субсидіарно з пунктом 25 Порядку № 1567, який видано на розвиток бланкетної норми.

Враховуючи викладене, суд не бере до уваги доводи відповідача у зазначеній частині, як такі, що ґрунтуються на хибному тлумаченні норм матеріального права, є помилковими та такими, що не відповідають вимогам спеціального законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Апеляційний суд також погоджується з доводами апелянта щодо відсутності підстав для притягнення позивача до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Так, частиною першою статті 48 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Частиною другою даної правової норми визначено, що Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Стаття 1 Закону № 2344-ІІІ містить наступні визначення, які мають бути застосовані у спірних правовідносинах:

автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка;

товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач має у власності приміщення за адресою: м. Хмельницький, вул. Панаса Мирного, 28/1 та за адресою: с. Староміщина Підволочиського району Тернопільської області, пров. Шевченка, 24.

Позивач стверджує, що належним йому автомобілем із задіянням водія ОСОБА_2 перевозив належні йому особисто будівельні матеріали із м. Хмельницького до с. Староміщина.

Відповідачами, які є суб`єктами владних повноважень, не спростовано даних доводів позивача.

Тому апеляційний суд погоджується з доводами апелянта про те, що водій ОСОБА_2 не був зобов`язаний пред`явити посадовим особам відповідачів товарно-транспортну накладну.

Позивач надавав відповідні пояснення щодо належності вантажу та обставин його перевезення відповідачу 1, однак при вирішенні питання про його відповідальність дані пояснення відповідачами враховані не були.

Згідно частини другої статті 48 Закону № 2344-ІІІ документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Наданою позивачем відповідачу 1 копією накладної на внутрішнє переміщення підтверджується наявність документа на вантаж, що перевозився.

Відповідачами надано апеляційному суду відеозапис, який здійснювався під час рейдової перевірки і який підтверджує наявність у водія всіх передбачених частиною другою статті 48 Закону № 2344-ІІІ документів для здійснення перевезень, зокрема, накладної на внутрішнє перевезення у водія.

Відтак, за вказаних обставин позивача було безпідставно притягнуто до відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Стаття 134 КАС України передбачає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частина 7 статті 139 КАС України передбачає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, про здійснення відшкодування витрат на правничу допомогу позивачем було заявлено у позовній заяві, однак доказів понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції не надано, а тому стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 5000 грн. задоволенню не підлягає.

Крім того, позивачем при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій сплачено судовий збір у сумі 2481,00 грн., що підтверджено платіжними дорученнями, які наявні в матеріалах справи, який підлягає відшкодуванню у рівній мірі з відповідачів, тобто по 1240,50 грн. з кожного.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції у справі, що розглядається, не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та позовні вимоги задовольнити.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року у справі № 500/3341/22 скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на і транспорті від 05.07.2022 р. № 324288 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 1240 (тисяча двісті сорок) гривень 50 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 1240 (тисяча двісті сорок) гривень 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. О. Большакова
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 27.03.2023