Справа № 260/4231/22
Суддя: Гебеш С.А.
Дата ухвалення: 2023-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

14 березня 2023 року м. Ужгород№ 260/4231/22
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гебеш С.А.

при секретарі судового засідання - Романець Е.М.

та осіб, які беруть участь у справі:

позивач - не з`явився;

представник позивача - Ігнатенко С.С.;

представник відповідача - Євчинець Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Закарпатської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Закарпатської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, а саме:

1. визнати протиправним та скасувати наказ Закарпатської митниці від 30.09.2022 за № 890-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ";

2. Поновити ОСОБА_1 в Закарпатській митниці на рівнозначній посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка" Закарпатської митниці з 07 жовтня 2022 року;

3. Стягнути з Закарпатської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.10.2022 року по дачу винесення судового рішення.

4. Стягнути з Закарпатської митниці на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000,00 гривень.

5. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 19 777,13 гри. звернути до негайного виконання.

6. Стягнути па користь позивача судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (у тому числі витрати па професійну правничу допомогу).

Позовні вимоги мотивує тим, що наказ відповідача про припинення державної служби та його звільнення є незаконним та таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню. Вказує на те, що ні оскаржуваний наказ про припинення державної служби та звільнення позивача, ні доповідна записка відділу внутрішньої безпеки Закарпатської митниці №7.7-25/15-182 від 22.09.2022 року, яка в оскаржуваному наказі визначена підставою його прийняття, посилань на існування будь-якої із наведених обставин, які у розумінні п. 22 Контракту про проходження державної служби №549 від 31.08.2021 року вважається неналежним виконанням умов цього контракту, в собі не містить та якими саме доказами підтверджується існування таких обставин не називає. Посилання відповідача лише на пункти положення про відділ та пункти посадової інструкції позивача, без встановлення та без зазначення конкретних обставин та фактів, які спроможні підтвердити несумлінне виконання позивачем його службових обов`язків, породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав його звільнення. Твердження відповідача про незабезпечення належного виконання повноважень, передбачених підпунктами 9.3, 9.11, 9.20, 9.21. 9.24, 9.26. 9.28. 9.33 та 9.38 Положення про відділ митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка" Закарпатської митниці, затвердженого 01.07.2021 року, саме по відношенню до позивача є некоректним, адже ці підпункти стосуються повноважень Відділу митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка" в цілому, а не конкретно повноважень позивача, який є тільки головним державним інспектором цього відділу та до посадових обов`язків якого спрямування та координація роботи відділу не входить. Зазначає, що комісією конкретних фактичних обставин стосовно дій чи бездіяльності позивача, які б дійсно мали місце, та які б свідчили про неналежне виконання позивачем покладених на ньому посадових обов`язків, не зазначено.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.10.2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

04.11.2022 року відповідачем подано відзив на позов, з якого вбачається, що такий проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, як безпідставних. Заперечуючи проти позову, відповідач, зокрема зазначає, про те, що відповідно до пп. 13.4.1 та пп. 13.4.2 п. 13 Розділу І Порядку №530 Комісією встановлено недотримання позивачем умов Контракту №549 від 31.08.2021 року та не підтверджено дотримання принципу доброчесності у зв`язку із чим прийнято рішення про вжиття управлінських заходів кадрового характеру. Так, заступником начальника відділу внутрішньої безпеки Закарпатської митниці подано доповідну записку керівнику митниці із пропозицією щодо припинення контракту з ОСОБА_1 , що у подальшому послугувало підставою для прийняття оскаржуваного наказу. Таким чином, у зв`язку із наявністю порушення ОСОБА_1 умов Контракту про проходження державної служби та принципу доброчесності, відповідачем при виданні оскаржуваного наказу було правомірно застосовано наведені норми права, що вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

08.12.2022 року представником позивача подано відповідь на відзив, з якої вбачається, що наведені твердження відповідача у відзиві на позовну заяву є недоречними та такими, що не спростовують позицію позивача, яка наведена у позовній заяві.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.12.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд позов задоволити, з мотивів наведених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з мотивів наведених у письмовому відзиві. Крім того, повідомив суд, що відповідно до п. 1.1 наказу Держмитслужби від 08.08.2022 року №356 "Про ліквідацію та створення митних постів Донецької та Закарпатської митниць" ліквідовано митний пост "Лужанка" Закарпатської митниці та відповідно до п. 2 вказаного наказу створено митний пост "Астей".

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) починаючи з серпня 2017 року працював в органах митної служби (а.с. 27).

Як встановлено судом, 31.08.2021 року між ОСОБА_1 та Закарпатською митницею (далі - відповідач) було укладено контракт про проходження державної служби № 549 (а.с.16-21), згідно умов якого позивач призначається па посаду державної служби - головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка" Закарпатської митниці. Строк дії цього контракту з 02.09.2021 року по 29.08.2024 року.

На посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка" Закарпатської митниці з укладенням контракту про проходження державної служби, у порядку переведення з Закарпатської митниці Держмитслужби, ОСОБА_1 призначено наказом Закарпатської митниці № 691-о від 31.08.2021 року (а.с. 25).

22.09.2022 року Закарпатською митницею надіслано позивачу лист за № 7.7-08- 1/12/29/5562, яким повідомлено ОСОБА_1 про припинення раніше укладеного контракту про проходження державної служби від 31.08.2021 року № 549 з 30 вересня 2022 року у зв`язку із невиконанням, неналежним виконанням умов цього контракту про проходження державної служби.

06.10.2022 року позивача було ознайомлено зі змістом наказу відповідача від 30.09.2022 року за № 890-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ", згідно пункту 1 якого наказано: «припинити державну службу та звільнити 06 жовтня 2022 року ОСОБА_1 , головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка" Закарпатської митниці, у зв`язку з неналежним виконанням умов контракту про проходження державної служби, відповідно до пункту З частини дванадцятої статті 311, пункту 9 частини першої статті 83 та статті 881 Закону

На думку позивача, зазначений наказ та його звільнення є протиправними, вчиненими з порушенням діючого законодавства з питань проходження публічної служби та такими, що порушують гарантовані Конституцією та законом трудові права позивача на проходження служби.

Не погоджуючись з порушенням своїх прав, позивач через уповноваженого представника звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правовму оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Так, у відповідності до вимог статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням: управління персоналом державних органів; реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина 2 статті 1 Закону № 889-VIII).

У відповідності до вимог статі 311 Закону № 889-VIII з особою, яка призначається на посаду державної служби, може бути укладено контракт про проходження державної служби відповідно до пункту 3 частини другої статті 34 цього Закону в порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Рішення про віднесення посади державної служби до посад, призначення на які здійснюється з укладанням контракту про проходження державної служби, приймається суб`єктом призначення або керівником державної служби до проведення конкурсу (частини 3 статті 31 Закону № 889-VIII).

В оголошенні про проведення конкурсу на посади державної служби, призначення на які здійснюється з укладанням контракту про проходження державної служби, обов`язково наводиться інформація про істотні умови контракту (частини 4 статті 31 Закону № 889-VIII).

При укладанні контракту про проходження державної служби не допускається звуження обсягу прав державного службовця, визначених цим Законом (частини 5 статті 31 Закону № 889-VIII).

Контракт про проходження державної служби укладається на строк до трьох років (частини 8 статті 31 Закону № 889-VIII).

Контракт про проходження державної служби підписується державним службовцем та суб`єктом призначення або керівником державної служби і є невід`ємною частиною акта про призначення на посаду (частини 9 статті 31 Закону № 889-VIII).

Згідно вимог частини 12 статті 31 Закону № 889-VIII дія контракту про проходження державної служби припиняється:

1) у разі закінчення строку, на який укладено контракт;

2) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін;

3) за ініціативою суб`єкта призначення або керівника державної служби - у разі невиконання або неналежного виконання державним службовцем умов контракту;

4) у разі припинення державної служби з підстав, визначених частиною першою статті 83 цього Закону.

Відповідно до вимог ст. 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади";

9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Разом з тим, контрактом про проходження державної служби можуть бути встановлені додаткові, крім передбачених цим Законом, підстави припинення державної служби (стаття 88-1 цього Закону).

Як встановлено судом, із змісту оскаржуваного наказу про припинення державної служби та звільнення позивача із займаної посади, а також з письмового повідомлення про припинення контракту, оформленого листом Закарпатської митниці № 7.7-08-1/12/29/5562 від 22.09.2022 року, вбачається, що єдиною підставою для звільнення позивача визначено п. 3 ч. 13 ст. 311, п. 9 ч. 1 ст. 83 та ст. 881 Закону № 889-УІП, а саме: у зв`язку із невиконанням, неналежним виконанням умов контракту про проходження державної служби.

Як вбачається із змісту п. 22 Контракту про проходження державної служби №549 від 31.08.2021 року неналежним виконанням або невиконанням особою цього контракту вважається:

невиконання посадовою особою завдання (завдань) у строки, визначені Графіком виконання завдань;

недосягнення особою ключових показників завдання (завдань);

невиконання додаткових умов цього контракту.

Суд вказує на те, що досліджені у судовому засіданні доповідна записка, яка стала підставою винесення оскаржуваного наказу про звільнення та сама оскаржуваний наказ відомостей з приводу того, який саме із пунктів контракту є невиконаний та/або порушений позивачем, у зв`язку із чим має місце розірвання умов зазначеного контракту, не містить.

Водночас, у доповідній записці відділу внутрішньої безпеки Закарпатської митниці №7.7-25/15-182 від 22.09.2022 року здійснено посилання на Протокол № 3 Комісії з контролю у сфері державної служби та умов дотримання контракту про проходження державної служби від 22 вересня 2022 року, де в загальному вказано про те, що нібито позивачем не забезпечено належне виконання повноважень, передбачених підпунктами 9.3, 9.11, 9.20, 9.21, 9.24, 9.26, 9.28. 9.33 та 9.38 Положення про відділ митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка" Закарпатської митниці, затвердженого 01.07.2021 року, чим не виконав або неналежно виконав посадові обов`язки, передбачені підпунктами 3.1, 3.3, 3.7 та 3.8 посадової інструкції головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка" Закарпатської митниці.

Разом з тим, ні оскаржуваний наказ про припинення державної служби, ні доповідна записка відділу внутрішньої безпеки Закарпатської митниці № 7.7-25/15-182 від 22.09.2022 року, яка в оскаржуваному наказі визначена підставою його прийняття, посилань на існування будь-якої із наведених обставин, які у розумінні п. 22 Контракту про проходження державної служби № 549 від 31.08.2021 року вважаються неналежним виконанням умов цього контракту не містить.

Аналізуючи вказану довідку, суд вказує на те, що має місце формальне зазначення Комісією переліку пунктів Положення про відділ, де працював позивач, та посадової інструкції позивача, що свідчить про відсутність чіткої та однозначної причини звільнення позивача, наведені лише загальні формулювання звільнення, що мас наслідком порушення принципу «правової визначеності».

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.04.2019 року у справі №815/1554/17 "принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи".

Відтак, посилання відповідача лише на пункти Положення про відділ та пункти посадової інструкції позивача, без встановлення та без зазначення конкретних обставин та фактів, які спроможні підтвердити несумлінне виконання позивачем його службових обов`язків, породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав його звільнення.

Твердження відповідача про незабезпечення належного виконання повноважень, передбачених підпунктами 9.3, 9.11, 9.20, 9.21, 9.24, 9.26, 9.28, 9.33 та 9.38 Положення про відділ митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка" Закарпатської митниці, затвердженого 01.07.2021 року, саме по відношенню до позивача є некоректним, так як ці підпункти стосуються повноважень Відділу митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка" в цілому, а не конкретно повноважень позивача, який є тільки головним державним інспектором цього відділу та до посадових обов`язків якого спрямування та координація роботи відділу не входить.

Згідно пункту 7 цього Положення роботу відділу спрямовує та координує начальник (керівник) відділу або особа, яка виконує його обов`язки.

Таким чином, навіть якщо з боку відділу митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка", як одного із структурних підрозділів Закарпатської митниці, дійсно мало місце неналежне виконання окремих повноважень, передбачених пунктом 9 Положення про відділ митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка" Закарпатської митниці, затвердженого 01.07.2021 року, то це не може бути підставою для покладання дисциплінарної відповідальності саме на позивача, як головною державного інспектора цього відділу.

Відповідачем помилково не враховано, що до посадових обов`язків головного державного інспектора, посаду якого займав позивач, обов`язок спрямовувати та координувати роботу Відділу митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка" не входить, а відтак позивач не повинен нести відповідальність за роботу цього Відділу в цілому.

Що стосується твердження відповідача про не виконання або неналежне виконання позивачем посадових обов`язків, передбачених підпунктами 3.1, 3.3, 3.7 та 3.8 посадової інструкції головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста "Лужанка" Закарпатської митниці, суд оцінює критично з огляду на те, що Комісією конкретних фактичних обставин стосовно дій чи бездіяльності позивача, які б дійсно мали місце та, які б свідчили про неналежне виконання позивачем покладених на ньому посадових обов`язків, не зазначено.

Так, Комісією з контролю у сфері державної служби та умов дотримання контракту про проходження державної служби, висновки якої оформлено Протоколом № 3 від 22.09.2022 року, фактів неправильного застосування, недотримання і а/або невиконання позивача вимог законодавства України з питань державної митної справи не встановлено. Також у Протоколі № 3 від 22.09.2022 року конкретні відомості про виявлення фактів не ініціювання та/або не складання позивачем протоколів про порушення митних правил у тих випадках коли для цього існували достатні правові підстави, як і про виявлення фактів не виконання доручень, розпоряджень керівництва та/або інші повноваження, передбачені Положенням про відділ, відсутні.

У відповідності до ч. 1 ст. 64 Закону № 889-УІІІ, за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається із листа Закарпатської митниці № 7.7-08-1/12/28/210/І/АДВ/5997 від 07.10.2022 року та відповідачем підтверджено, службові розслідування відносно ОСОБА_1 не проводилися, дисциплінарні стягнення до ОСОБА_1 не застосовувалися.

Таким чином, суд констатує, що жодного дисциплінарного стягнення до позивача, в тому числі і на підставі п. 5 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» відповідачем до ОСОБА_1 не застосовувалося, що свідчить про протиправність наказу про звільнення позивача через неналежне виконання останнім умов контракту про проходження державної служби.

Разом з тим, на запит адвоката відповідачем, листами №7.7-08-1/12/28/221 /І/АДВ/6212 від 17.10.2022 р. та № 7.7-08-1/12/28/АДВ/6285 від 18.10.2022 p., надано результати виконання завдань та досягнення показників результативності, ефективності та якості їх виконання державним службовцем ОСОБА_1 , дослідженими у судовому засіданні, та якими підтверджується факт виконання поставлених позивачу завдань та показників результативності у ІІІ та IV кварталах 2021 році та у І та II кварталах 2022 року.

Однак, у пункті 6 Протоколу № 3 Комісії з контролю у сфері державної служби та умов дотримання контракту про проходження державної служби від 22 вересня 2022 року вказано про можливе сприяння позивачем у незаконному переміщенні товарів через митний кордон України з ухиленням від сплати митних платежів, яке проявилося у несумлінному виконанні службових обов`язків.

Проте, причетність позивача до незаконного переміщення товарів через митний кордон України з ухиленням від сплати митних платежів на час його звільнення жодним належним та допустимим доказом не встановлена, а тому висновок відповідача про недотримання позивачем принципу доброчесності є необґрунтованим.

Так, суд вказує на те, що службові особи Закарпатської митниці не наділені правом надавати оцінку даним обставинам та, відповідно, робити висновки про вину особи чи її причетність до таких караних дій як "незаконне переміщенні товарів через митний кордон України з ухиленням від сплати митних платежів", допоки вина особи не буде доведена у встановленому законом порядку.

Отже, відповідачем помилково не було враховано в цій частині приписи частині 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод згідно якої кожен кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Так, судом встановлено, що відносно позивача жодних адміністративний проваджень за вчинення правопорушень, які мають ознаки корупційних адміністративних проваджень чи будь-яких кримінальних проваджень за вчинення корупційних та/або службових кримінальних караних дій взагалі не здійснювалося та не здійснюється.

За приписами статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіпа проти України (Case of Chuykina v. Ukraine) (Заява №28924/04) констатував: суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують коленому право звертатися до судуі позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. theUnitedKingdom), пп.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, a щ право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов Oes гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах Мултіплекс проти Хорватії (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, П.45, від 10 липня 2003року, та Кутіч проти Хорватії (FCutic v. Croatia), заява № 48778/99. П.25, EC IIR 2002-11).

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка вказує на необхідність дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде вирішено остаточно та буде забезпечено ефективний захист прав позивача в межах правовідносин, у яких виник спір, а також з урахуванням того, що відповідачем не доведено правомірності оскаржуваного наказу "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 " № 890-о від 30.09.2022 p., такий підлягає скасуванню як протиправний.

Відповідно до положень частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Позовна вимога про поновлення позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено, є похідною вимогою від вимоги про оскарження наказу за №890-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 "

Зважаючи на висновок суду про протиправність оскаржуваного наказу та його скасування, позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого його було звільнено. А тому з врахуванням наказу наказу Держмитслужби від 08.08.2022 року №356, позивач підлягає поновленню па посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Астей» Закарпатської митниці, з 07 жовтня 2022 року (дата, яка слідує за датою звільнення).

Частиною другою статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначених у частині першій статті 235, отже встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд приймає рішення про поновлення працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Отже, позовна вимога про поновлення на посаді підлягає задоволенню судом.

Положеннями частини 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з пунктом 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24 березня 1995 року порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом "з" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року (далі Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки позивача звільнено з роботи з 06 жовтня 2022 року, відповідно 06 жовтня 2022 року є останнім днем роботи, за який відповідачем виплачено позивачу грошове забезпечення при проведенні розрахунку при звільненні.

Тому, тривалість вимушеного прогулу позивача необхідно обраховувати з 07 жовтня 2022 по 14 березня 2023 року (день ухвалення рішення в справі), що становить 113 робочих днів.

Відповідно до довідки відповідача №7.7-22/33-959 від 14.10.2022 року заробітна плата позивача за серпень 2022 року складала 9973,80 грн., за вересень 2022 року - складала 4357,18 грн. Середньомісячна заробітна плата становить 19777,13 грн., середньоденна заробітна плата становить 917,20 грн., (а.с. 63).

Таким чином, загальна кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 07 жовтня 2022 року по 14 березня 2023 року становить 113 днів, а середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача складає 103643,60 грн (113 днів х 917,20 грн.) із утриманням із цієї суми належних податків та зборів.

Пунктами 2 та 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що негайно виконуються рішення суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно з абзацом 5 пункту 6 Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі.

Отже, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Астей" Закарпатської митниці, днем 07 жовтня 2022 року та стягнення заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 19777,13 гривень із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів - підлягає до негайного виконання.

Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то суд вказує на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно частини 5 статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами 1-2 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, за змістом статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з статтею 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

В постанові №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Пленум Верховного Суду України в пункті 4 вказав, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В пункті 9 цієї Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 вказаної постанови).

Для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №804/2252/14 та від 20.02.2018 у справі №818/1394/17.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат протиправними діями, рішенням чи бездіяльністю, спричинених моральними, психічними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті.

Тобто, суд вказує на те, що в даному випадку відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними позивачем обґрунтуваннями моральних страждань і діями відповідача. Наведені позивачем посилання на страждання не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Вказане позбавляє суд можливості встановити факт завдання позивачу моральної шкоди протиправними діями відповідача та провести розрахунок її розміру згідно з критеріями, встановленими статтею 23 Цивільного кодексу України, а відтак підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.

Окрім цього, суд зазначає, що сам по собі факт можливої протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №804/6922/16.

Отже, підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та, відповідно, наявність правових підстав для задоволення позову частково, із зазначених у рішенні підстав.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Закарпатської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Закарпатської митниці від 30 вересня 2022 року за № 890-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 "

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) на рівнозначній посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Астей" Закарпатської митниці, днем 07 жовтня 2022 року.

Стягнути із Закарпатської митниці (вул. Собранецька, буд. 20, м. Ужгород, Закарпатська область, код ЄДРПОРУ - 43985560) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 103 643,60 (сто три тисячі шістсот сорок три гривні шістдесят копійок) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) на рівнозначній посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Астей" Закарпатської митниці та стягнення на його користь заробітної плати у межах одного місяця в розмірі 19777,13 (дев`ятнадцять тисяч сімсот сімдесят сім гривень тринадцять копійок) допустити до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текс рішення виготовлено та підписано 24 березня 2023 року

Суддя С.А. Гебеш