Справа № 344/2001/15-а
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 344/2001/15-а пров. № А/857/3244/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судових засідань Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Гаражного кооперативу «Соколи» на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 липня 2015 року у справі за його позовом до Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області про визнання нечинним рішення,

суддя у І інстанції Польська М.В.,

час ухвалення рішення 11 год 00 хв,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 03 серпня 2015 року,

ВСТАНОВИВ :

11 лютого 2015 року позивач Гаражний кооператив «Соколи» (далі ГК) звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просив визнати нечинним та скасувати рішення Івано-Франківської міської ради (далі Міськрада) від 08 серпня 2013 року №1191-37 «Про погодження межі між м. Івано-Франківськ та с. Вовчинець», посилаючись на те, що таке є незаконним і втручається в господарську діяльність кооперативу.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 липня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 липня 2015 року було скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено. Визнано нечинним та скасовано рішення Івано-Франківської міської ради «Про погодження межі між м. Івано-Франківськ та с.Вовчинець» № 1191-37 від 08 серпня 2013 року.

Постановою Верховного Суду від 11 червня 2019 року постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

У апеляційній скарзі ГК просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що оспорюване рішення Міськради прийнято з порушенням вимог Закону України «Про землеустрій» без урахування інтересів ГК.

Використовуючи вказане рішення відповідача, Вовчинецька сільська рада Івано-Франківської міської ради (далі Сільрада) та інші зацікавлені особи намагаються позбавити членів ГК власності на їх гаражі, а також права користування відповідною земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки факту невідповідності проекту землеустрою щодо встановлення межі с. Вовчинець вимогам закону.

Сільрада подала відзив на апеляційну скаргу, у якій заперечила обґрунтованість вимог ГК. При цьому звертає увагу апеляційного суду на безпідставність посилань скаржника на договір оренди, укладений між Міськрадою та ГК 16 березня 2006 року, оскільки він був укладений на 1 рік, на новий термін не переоформлялося. ГК намагався у судовому порядку добитись автоматичного пролонгації цього договору, однак у задоволенні таких позовних вимог йому було відмовлено. Тому жодних прав ГК на земельну ділянку з 2007 року вже не має.

Сам факт зведення на земельній ділянці гаражів без жодних прав на неї є самочинним будівництвом.

Факт реєстрації ГК за адресою вул. Вовчинецька, 225 не є безумовним підтвердженням того, що кооператив здійснює свою діяльність саме за цією адресою.

Твердження апелянта про те, що земельна ділянка площею понад 6 га, на якій здійснює діяльність ГК, є частиною м. Івано-Франківська є безпідставними. Спору щодо меж с.Вовчинець із Міськрадою не було. Земельна ділянка по вул. Вовчинецька, 225 завжди була в межах села і залишається частиною с. Вовчинець.

Доводи ГК про те, що проект землеустрою не у повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства є безпідставними. Усунення зауважень до проекту землеустрою, зазначених у висновку державної експертизи землевпорядної документації № 61 від 12 листопада 2013 року, мало місце у процесі його підготовки для подання в Івано-Франківську обласну раду, як останню інстанцію після прийняття Міськрадою рішення від 08 серпня 2013 року №1191-337 «Про погодження межі між м. Івано-Франківськ та с. Вовчинець». У проекті землеустрою міститься коректурний аркуш про усунення зауважень, викладених у висновку державної експертизи землевпорядної документації від 12 листопада 2013 року № 61, відповідно до якого всі зауваження усунуто.

Твердження апелянта про те, що проект землеустрою не відповідає вимогам Закону України «Про землеустрій» не відповідають дійсним обставинам справи.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Міськради від 08 серпня 2013 року № 1191-37 було погоджено межу між містом Івано-Франківськ та селом Вовчинець згідно із проектом землеустрою, виготовленим ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

Вказана проектна документація містить рішення Сільради від 23 липня 2009 року про встановлення межі, технічне завдання на складання проекту щодо встановлення межі та замовлення проекту землеустрою, рішення Сільради від 16 квітня 2013 року про погодження проекту землеустрою.

У пояснювальній записці проекту даних щодо збільшення площі та віднесення будь-яких земель із міста до земель сільської ради відсутнє, а вказано про зменшення загальної площі облікованих земель с. Вовчинець за рахунок розбудови м. Івано-Франківська.

При цьому Генеральний план с. Вовчинець був розроблений у 2010 році та затверджений рішенням Сільради від 30 червня 2011року. Цим документом було передбачено включити у межі с. Вовчинець всі землі, що знаходяться на території сільської ради.

Водночас, рішення Міськради від 20 лютого 2006 року (п.50) було передано в оренду терміном на 1 рік Кооперативу земельну ділянку площе. 6.3201 га на вул. Вовчинецькій, 225 для обслуговування гаражів (а.с.53). На виконання цього рішення 16 березня 2006 року було укладено між Міськрадою та Кооперативом договір оренди земельної ділянки (а.с.151-152), термін дії у 1 рік.

Кооператив звертався до господарського суду Івано-Франківської області з позовом про визнання права на користування земельною ділянкою площею 6.2207 га шляхом зобов`язання Міськради укласти додаткову угоду до договору оренди від 16 березня 2006 року, однак остановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 жовтня 2013 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 31 березня 2014 року, рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2013 року було скасовано та у задоволенні позовних вимог Кооперативу відмовлено (а.с.153-163 т.1). При цьому судом встановлено припинення договору оренди землі у зв`язку із закінченням терміну, на який він укладався.

Кооперативом оскаржувалось у судовому порядку рішення Сільради від 16 квітня 2008 року про видачу АТ «Родон» Державного акту на право власності на землю пл. 6.2207га (за договором купівлі-продажу землі), однак рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2013 року, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 лютого 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 29 квітня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено (а.с.164-170 т.1).

Окрім того, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2014 року, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 березня 2015 року та ухвалою Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (а.с.126-137 т.1).

Порядок встановлення та зміни меж населених пунктів, зокрема села, регулюється статтями 173-176 Земельного кодексу України (далі ЗК), а вимоги щодо проекту землеустрою по встановленні (зміні) межі, порядок погодження та затвердження статтею 46 Закону України «Про землеустрій».

Отже, судом встановлено що спір стосується тільки самого погодження межі села Вовчинець Івано-Франківською міською радою, яка представляє територіальну громаду міста.

Так, згідно статті 45 Закону України «Про землеустрій» ( в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць розробляються з метою визначення перспективи щодо використання та охорони земель, для підготовки обґрунтованих пропозицій у галузі земельних відносин, організації раціонального використання та охорони земель, перерозподілу земель з урахуванням потреби сільського, лісового та водного господарств, розвитку сіл, селищ, міст, територій оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного призначення, природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення тощо. Строки реалізації заходів, визначених схемою землеустрою і техніко-економічними обґрунтуваннями використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, залежать від поставлених завдань, але не можуть бути меншими 10-15 років.

Як слідує зі статті 46 цього ж Закону (в тій же редакції та назві статті із змінами, внесеними згідно із Законом № 5003-VI від 21 червня 2012 року) для встановлення або зміни меж адміністративно-територіальних утворень розробляються проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж відповідних адміністративно-територіальних утворень. Проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних утворень розробляються для створення повноцінного життєвого середовища та створення сприятливих умов їх територіального розвитку, забезпечення ефективного використання потенціалу територій із збереженням їх природних ландшафтів та історико-культурної цінності, з урахуванням інтересів власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, і затвердженої містобудівної документації.

Проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць включає:

а) пояснювальну записку;

б) завдання на виконання робіт;

в) рішення про розроблення проекту землеустрою щодо встановлення або зміни меж адміністративно-територіальних одиниць;

г) посвідчені в установленому порядку копії генерального плану населеного пункту, рішень про його затвердження (у разі зміни меж населеного пункту);

ґ) викопіювання із схеми землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці (утворення), а у разі її відсутності -викопіювання із проекту формування територій сільських, селищних рад;

д) викопіювання із кадастрових карт (планів) з відображенням існуючих (за їх наявності) та проектних меж адміністративно-територіальної одиниці;

е) експлікація земель в існуючих (за їх наявності) та проектних межах адміністративно-територіальної одиниці;

є) опис меж адміністративно-територіальних одиниць;

ж) матеріали погодження проекту;

з) матеріали виносу меж адміністративно-територіальних одиниць в натуру (на місцевість) з каталогом координат їх поворотних точок.

Проект землеустрою щодо зміни меж населеного пункту може також передбачати пов`язані із цим зміни меж інших суміжних адміністративних одиниць, якщо прийняття рішення про їх зміну згідно із законом належить до компетенції одного органу. Межі адміністративно-територіальних одиниць визначаються як по суходолу, так і по водному простору.

Проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж сіл, селищ, міст розробляються за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради.

Проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж району розробляється за рішенням відповідної районної ради, а у разі якщо районна рада не утворена - обласної ради.

Проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальної одиниці підлягає погодженню сільськими, селищними, міськими, районними радами, районними державними адміністраціями, за рахунок території яких планується здійснити розширення її меж. У разі розширення меж населеного пункту за рахунок території, яка не входить до складу відповідного району, або якщо районна рада не утворена, проект погоджується з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією.

У разі встановлення меж міст проект також погоджується з Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласною радою.

Рішення про встановлення (зміну) меж адміністративно- територіальних одиниць є одночасно рішенням про затвердження проектів землеустрою щодо їх встановлення (зміни). Проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць складається у паперовій та електронній (цифровій) формах. Відомості про встановлення (зміну) меж адміністративно-територіальних одиниць вносяться до Державного земельного кадастру. Відомості про встановлені (змінені) межі адміністративно-територіальних одиниць зазначаються у витязі з Державного земельного кадастру, який безоплатно видається відповідній сільській, селищній, міській, районній, обласній раді. Складовою частиною проекту землеустрою щодо встановлення і зміни меж населеного пункту є перелік земельних ділянок державної власності (із зазначенням їх кадастрових номерів, місцезнаходження, площі та цільового призначення), які переходять у комунальну власність відповідної територіальної громади.

Зважаючи на вищезазначені норми закону, суд не вбачає порушення, як зазначає позивач саме щодо недотримання даних статей Міськрадою при погодженні межі між селом та містом.

Також, згідно із статтями 173-175 ЗК ( в редакції на час оскаржуваного рішення ради) межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць. Проекти землеустрою щодо зміни меж населених пунктів розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів. Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, крім земельних ділянок, визначених частиною четвертою цієї статті. Землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади. Рішення про встановлення меж населеного пункту та витяги з Державного земельного кадастру про межу відповідної адміністративно-територіальної одиниці та про відповідні земельні ділянки, право власності на які переходить до територіальної громади, є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ, які входять до складу відповідного району, приймаються районною радою за поданням відповідних сільських, селищних рад.

Межі адміністративно-територіальних одиниць встановлюються в порядку та відповідно до закону.

Відхиляються судом і доводи позивача щодо не уповноваження міської ради на прийняття рішення про погодження межі.

Так, за статтею 12 ЗК передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

За нормами статей 10, 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 цього ж Закону до повноважень в т.ч. міської ради відноситься і вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Отже, суд встановивши обставини спору прийшов до висновку про те, що приймаючи оскаржувані рішення про погодження межі між містом та селом згідно проекту землеустрою щодо встановлення межі села Вовчинець Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради, Міськрада не порушила вимог законодавства, діяла в межах наданих законом їй повноважень, при цьому жодного права позивача не порушила.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Водночас апеляційний суд наголошує на тому, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Як свідчать матеріали справи, предметом спору у справі, що розглядається, є визнання незаконним та скасування рішення Міськради від 08 серпня 2013 року №1191-37 «Про погодження межі між м. Івано-Франківськ та с. Вовчинець». При цьому, на думку позивача, визначення меж між вказаними населеними пунктами відбувся з порушенням вимог закону на порушує права ГК на користування земельною ділянкою, на якій він розташований.

Разом із тим, повноваження щодо встановлення та зміни меж адміністративно-територіальних одиниць належить відповідним органам державної влади та місцевого самоврядування (стаття 174 ЗК). Натомість суд, якщо це необхідно для вирішення спору, своїм рішенням не встановлює і не змінює межі адміністративно-територіальних одиниць, а з`ясовує, в межах яких саме адміністративно-територіальних одиниць розташована земельна ділянка, оскільки від такого розташування може залежати, до чиєї саме власності така ділянка належить.

Відтак, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання оспорюваного рішення незаконним та його скасування не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування спірної земельної ділянки, відшкодування шкоди.

Серед способів захисту речових прав Цивільний кодекс України виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173).

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

При цьому судовий захист має бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19).

З урахуванням обставин справи, що розглядається, належним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, якщо позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2021 року при розгляді справи № 925/642/19, який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Гаражного кооперативу «Соколи» залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 липня 2015 року у справі № 344/2001/15-а без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
С. М. Шевчук
Постанова у повному обсязі складена 24 березня 2023 року.