Справа № 380/13067/22
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2023-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/13067/22 пров. № А/857/17676/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2022 року (суддя першої інстанції Гулкевич І.З., м. Львів)

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2020 по 25.08.2022 включно у розмірі 96911,74 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що наказом керівника Львівської обласної прокуратури №2511к від 23.12.2020 його було звільнено з посади прокурора Мостиського відділу Городоцької місцевої прокуратури Львівської області та органів прокуратури з 30.12.2020. Разом з тим, при звільненні йому не було нараховано та виплачено вихідну допомогу, виплата якої передбачена ст. 44 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2022 року позов було задоволено частково. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 28 456, 11 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неправильно встановив строк затримки розрахунку, який становить 405 робочих днів і безпідставно зменшив його розмір.

Відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове - про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неправильно дійшов висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки при звільненні позивача йому було виплачено всі належні кошти. У разі звільненні на підставі п. 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги звільненому працівнику.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом було призначено апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без виклику сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Львівської обласної прокуратури не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом керівника Львівської обласної прокуратури №2511к від 23.12.2020 ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора Мостиського відділу Городоцької місцевої прокуратури Львівської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.12.2020.

Згідно розрахункового листа про заробітну плату від 2 грудня 2021 року №21-315 вих 21, виданого Львівською обласною прокуратурою, ОСОБА_1 не було виплачено вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.04.2022 у справі №380/24812/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги задоволено повністю. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в сумі 28456 грн 11 коп.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2022 у справі № 380/24812/21 апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.04.2022 у справі №380/24812/21 - без змін.

Отже, вказаним судовим рішенням встановлено, що станом на дату звільненні 30 грудня 2020 року відповідач не провів з ОСОБА_1 повного розрахунку.

Згідно виписки банківського рахунку позивача вихідну допомогу при звільненні йому було виплачено 19 листопада 2022 року (а.с.60).

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII).

Згідно зі статтею 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ) статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: «На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) цей законодавчий акт регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому Законом № 113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку .

Середній заробіток працівника, відповідно до статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100).

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.04.2022 у справі №380/24812/21, яке набуло законної сили, встановлено право позивача отримати при звільненні вихідну допомогу в сумі 28456 грн 11 коп.

Згідно частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також встановлено, що ця сума не була виплачена позивачу при звільненні. Ця обставина визнається і відповідачем.

Отже, оскільки відповідачем при звільненні позивача не було виплачено вихідну допомогу, мала місце затримка розрахунку при звільненні.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як видно з матеріалів справи, період затримки розрахунку встановить 464 робочих дні.

Згідно довідки Львівської обласної прокуратури від 21 жовтня 2022 року № 21-435вих-22 розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 1067, 90 грн (а.с. 61).

Отже, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 495505, 6 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13ц та від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, і на які, в свою чергу, відповідач посилається у касаційній скарзі.

Крім того у вищевказаній постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Як видно із розрахункового листа про заробітну плату ОСОБА_1 № 21-315 вих 21 від 2 грудня 2021 року при звільненні позивачу було виплачено 124765,37 грн.

З урахуванням вихідної допомоги загальний розмір виплати мав становити 147672,54 грн.

Відповідач на спростування вказаних відомостей доказів не подав.

Отже, відсоток невиплаченої суми від загального розміру належних позивачу при звільненні виплат складає 15,5 %.

Відповідно такий самий відсоток середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної суми складає 76803, 36 грн (495505, 6 грн: 100х 15.5%).

Таким чином, ця сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні була б співмірною з урахуванням правової позиції Верховного Суду.

Слід зазначити, що такі висновки відповідають правовій позиції висловленій Верховним Судом у постановах від 09 лютого 2023 року у справі № 620/2338/20, від 20 лютого 2023 року у справі № 240/9022/20 з подібними правовідносинами.

Отже, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2022 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 76803, 36 грн.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла до висновку про те, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, викладені у ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому його необхідно скасувати та прийняти нове про часткове задоволення позову.

Враховуючи, що суд дійшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, на користь позивача слід частково стягнути суму сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги в розмірі 1180 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 240, 250, 308, 311, 317, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2022 року скасувати та прийняти нову постанову якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 76803,36 грн (сімдесят шість тисяч вісімсот три грн 36 коп).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської обласної прокуратури () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1180 (одна тисяча сто вісімдесят) грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар