Справа № 380/11170/22
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2023-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якій позивачка просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 20.07.2022 №04 про відмову у призначенні пенсії позивачці;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати позивачці до спеціального стажу роботи записи у трудовій книжці за №1-5 про періоди роботи з 24.06.1985 по 15.08.1995;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати позивачці пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 13.07.2022.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що зверталась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років. Однак рішенням від 20.07.2022 №04 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відмовило їй, покликаючись на відсутність необхідного стажу. Позивачка з таким рішенням не погоджується, вказує, що в її трудовій книжці наявні всі необхідні записи, які підтверджують її спеціальний стаж. Відтак звернулась до суду з цим адміністративним позовом.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом цієї справи, суд зазначає наступне.

Ухвалою судді від 22.08.2022 у задоволенні заяви позивачки про звільнення від сплати судового збору відмовлено.

Ухвалою судді від 22.08.2022 позовну заяву залишено без руху.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви ухвалою судді від 06.09.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач-1) подало відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечує. Вказує, що до страхового та спеціального стажу за вислугу років не зараховано періоди трудової діяльності з 17.08.1985 по 21.08.1986 та з 15.08.1988 по 15.08.1995 в колгоспі «Таврія», оскільки в записах трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 04.02.1986 відсутній номер документу, на підставі якого внесено встановлений та вироблений мінімум трудової участі та відсутня назва посади, а архівна довідка від 21.11.2016 №92, видана виконавчим комітетом Новомиколаївської сільської ради Запорізької області, видана на прізвище « ОСОБА_2 », що не відповідає паспортним даним « ОСОБА_3 » та не зазначено назву посади. Крім того подає клопотання про залучення до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Ухвалою суду від 08.11.2022 залучено Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії як співвідповідача.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач-2) проти задоволення позову заперечує, про що вказує у відзиві на позовну заяву. Стверджує, що у позивачки відсутній необхідний страховий стаж для призначення пенсії.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області 20.07.2022 прийняло рішення №04, яким відмовило позивачці у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з тим, що позивачка не досягла пенсійного віку, передбаченого пунктом «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із змінами згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» - 55 років та відсутністю необхідного спеціального стажу.

Вважаючи таке рішення протиправним, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ) гарантовано громадянам України право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:

які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;

1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку:

50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року;

50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року;

51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року;

51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року;

52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року;

52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року;

53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року;

53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року;

54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року;

54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року;

55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

У Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, міститься, зокрема, посада вихователя дошкільного навчального закладу.

Рішенням від 20.07.2022 №04 відповідач-1 відмовив позивачці у призначенні пенсії за вислугу років у відповідності до п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788-ХІІ у зв`язку з тим, що позивачка не досягла пенсійного віку передбаченого пунктом «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із змінами згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» - 55 років та відсутністю необхідного спеціального стажу.

Пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Надалі, з прийняттям Закону України від 02.03.2015 №213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону №1788-ХІІ, а з прийняттям Закону України від 24.12.2015 №911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції Закону України від 24.12.2015 №911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України") встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року;

Рішенням Конституційного Суду №2-р/2019 від 04.06.2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII. Конституційний Суд України дійшов висновку, що зі змісту оспорюваних положень Закону №1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону №1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Окрім того, у другому пункті рішення зазначено, що положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, починаючи з 04.06.2019 положення п. "е" ст.55 Закону України №1788 діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Із заявою про призначення пенсії за вислугою років, додавши необхідні документи, позивачка звернулася 13.07.2022, тобто після ухвалення та опублікування зазначеного рішення Конституційного Суду, відтак можливість призначення позивачці пенсії за вислугу років визначається незалежно від її віку.

Зважаючи на наведене, суд відхиляє твердження відповідачів про недосягнення позивачкою пенсійного віку, передбаченого пунктом «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із змінами згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій».

Як вбачається з відзиву відповідача-1 за наявними документами до спеціального стажу зараховані періоди з 15.08.1995 по 16.11.1998, з 01.12.1998 по 20.05.1999, з 26.05.1999 по 30.08.1999, з 01.09.1999 по 11.10.2017.

До страхового та спеціального стажу за вислугу років не зараховано періоди трудової діяльності з 17.08.1985 по 21.08.1986 та з 15.08.1988 по 15.08.1995 в колгоспі «Таврія», оскільки в записах трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 04.02.1986 відсутній номер документу, на підставі якого внесено встановлений та вироблений мінімум трудової участі та відсутня назва посади.

До позовної заяви позивачкою долучено копію трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 .

З записів вказаної трудової книжки колгоспника можна встановити наступне:

- 24.06.1985 прийнята на посаду вихователя дитячого садка колгоспу «Таврія» (запис №1);

- 21.08.1986 направлена на навчання в Запорізьке педучилище (запис №2);

- 22.08.1986 зарахована на навчання у Запорізьке педучилище (запис №3);

- 15.08.1988 після закінчення училища зарахована вихователем дитячого садка колгоспу «Таврія» (запис №4);

- 15.08.1995 вибула із членів колгоспу «Таврія» за власним бажанням та звільнена з посади вихователя дитячого садка колгоспу «Таврія» (запис №5).

Наведене спростовує твердження відповідача-1 про відсутність назви посади у трудовій книжці колгоспника, оскільки така зазначена «вихователь дитячого садка».

Щодо покликання представника відповідача-1 на те, що в записах трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 04.02.1986 відсутній номер документу, на підставі якого внесено встановлений та вироблений мінімум трудової участі, суд зазначає таке.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310, та чинних на час розгляду справи (Далі Основні положення №310).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних положень №310 трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних положень №310).

У долученій копії трудової книжки колгоспника містяться відомості про трудову участь позивачки у громадському господарстві за спірний період, зокрема прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві та виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві, що відповідає положенням п. 5 Основних положень №310.

Разом з тим, в Основних положеннях №310 не міститься вимог щодо зазначення в трудовій книжці колгоспника документу, на підставі якого внесено встановлений та вироблений мінімум трудової участі, відтак відповідні доводи відповідача-1 судом відхиляються.

Відтак, спростувавши доводи відповідача-1, які слугували підставою для відмови позивачці у призначення пенсії за вислугу років, передбаченої п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788, суд доходить висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідачем-1 під час вирішення питання щодо призначення пенсії за вислугу років позивачці не надано оцінки періоду її навчання в Запорізькому педагогічному училищі з 22.08.1986 до 15.08.1988, який підтверджується записами трудової книжки колгоспника та копією диплому НОМЕР_2 .

Правові, організаційні та фінансові засади функціонування і розвитку системи професійної (професійно-технічної) освіти, створення умов для професійної самореалізації особистості та забезпечення потреб суспільства і держави у кваліфікованих робітниках врегульовано Законом України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» від 10.02.1998 №103/98-ВР (далі Закон №103/98-ВР).

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону №103/98-ВР, професійна (професійно-технічна) освіта здобувається громадянами України в державних і комунальних закладах професійної (професійно-технічної) освіти безоплатно, за рахунок держави, а у державних та комунальних акредитованих вищих професійно-технічних навчальних училищах та центрах професійної освіти - у межах державного та/або регіонального замовлення безоплатно, на конкурсній основі.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону №103/98-ВР, час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

З наведеного випливає, що період навчання позивачки у Запорізькому педагогічному училищі підлягає зарахуванню як до загального трудового, так і до спеціального стажу позивачки.

Також згідно з записами трудової книжки колгоспника у період 1991-1992 років позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3 років.

Відповідно до частини другої статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.

Отже, до загального стажу роботи та спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею трирічного віку. При цьому виключається можливість зменшення тривалості трудового стажу у зв`язку з невиконанням під час відпустки своїх безпосередніх трудових обов`язків.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №607/6447/17-а, від 16.05.2019 у справі №607/15077/16-а, від 15.06.2020 у справі №607/2233/17, від 29.07.2020 у справі № 607/5038/16-а, від 05.11.2020 у справі №607/6457/17.

Таким чином, вказаний період має також має бути зараховано до загального трудового та спеціального стажу.

У позовних вимогах позивачка просить зобов`язати відповідача-1 зарахувати позивачці до спеціального стажу роботи записи у трудовій книжці за №1-5 про періоди роботи з 24.06.1985 по 15.08.1995.

З цього приводу суд вказує, що згідно з ч. 1-2 ст. 56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Відтак, перед тим як зарахувати спірний період позивачці до загального та спеціального стажу необхідно встановити факт виконання нею встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві.

Однак, як випливає з записів трудової книжки колгоспника у 1985 році позивачкою виконано 110 трудоднів за встановленого мінімуму 200, у 1986 році - 171 трудодень за встановленого мінімуму 200, у 1988 році 152 трудодень за встановленого мінімуму 80, у 1989 році 266 трудоднів за встановленого мінімуму 200, у 1990-1991 роках відпустка по догляду за дитиною до 3 років, у 1992 році 62 трудодні за встановленого мінімуму 30, у 1993 році 277 трудоднів за встановленого мінімуму 200, у 1994 році 283 трудодні за встановленого мінімуму 200, у 1995 році 162 трудодні за встановленого мінімуму 123.

Отже у 1985-1986 роках позивачкою не виконано встановлений мінімум трудової участі у громадському господарстві, відтак стаж роботи у цей період має бути зараховано із врахуванням часу роботи за фактичною тривалістю.

Згідно з положеннями ч. 2, 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-VI, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Зважаючи на те, що обрахування стажу належить до повноважень органів Пенсійного фонду України, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача-1 зарахувати позивачці до спеціального стажу період роботи з 24.06.1985 по 15.08.1995 задоволенню не підлягає.

Разом з тим, з метою належного та ефективного захисту порушеного права позивачки, суд вважає за доцільне зобов`язати відповідача-2 повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Вимога позивачки щодо зобов`язання відповідача-1 призначити та виплачувати позивачці пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 13.07.2022 також не підлягає задоволенню, оскільки питання щодо наявності у позивачки права на призначення пенсії буде вирішуватись пенсійним органом після повторного обчислення спеціального стажу позивачки на виконання цього рішення.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до правил ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов містив декілька вимог немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.

Отже, стягненню рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивачки підлягає сума у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 293 КАС України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 20.07.2022 №04.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 496,20 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 496,20 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції з урахуванням положень підп. 15.5 п. 15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачка ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач-1 - Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (10003, м. Житомир, вул. Ольжича, 7; ).

Відповідач-2 - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ).

Суддя Сидор Н.Т.