Справа № 380/14990/22
Суддя: Желік Олександра Мирославівна
Дата ухвалення: 2023-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року

справа №380/14990/22

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Желік О.М.

за участю:

секретаря судового засідання Роздіна Ю.Н

представника позивача Блонського М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу,-

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу ОСОБА_1 від 05.10.2022р. №Ф-63 на суму 2798,22 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 19.03.2010 господарським судом Львівської області порушено справу про банкрутство фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за заявою кредитора Акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль». 20.10.2010 Господарським судом Львівської області прийнята постанова про визнання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. Вимоги пенсійного фонду в розмірі 1123,78 грн. включені до вимог другої черги.

06.12.2019 р. Господарський суд Львівської області припинив провадження у справі про банкрутство та припинив ліквідаційну процедуру, при цьому не вирішивши питання щодо заявлених у такій процедурі кредиторських вимог. Позивач звертає увагу на те, що саме суд припинив ліквідаційну процедуру ФОП ОСОБА_1 та фактично завершив її, що є наслідком відсутності боргів.

Пенсійний фонд як кредитор по такій судовій справі мав можливість оскаржити ухвалу Господарського суду Львівської області від 06.12.2019 про припинення провадження у справі про банкрутство, оскільки доля його кредиторських вимог у такій справі залишилась не вирішеною, проте таких дій не вчинив.

Оскільки вимоги Пенсійного фонду були заявлені в процедурі банкрутства, боржник був визнаний банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура, нарахування боргу ОСОБА_1 поза такою процедурою порушує права позивача, а тому він звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 28.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкритопровадження в адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (надалі Закон № 1058-IV) суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною 3 статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій. Територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про й сплату.

У зв`язку з чим, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області було надіслано позивачу вимогу про сплату боргу від 05.10.2022 №Ф-63, яку отримано ним - 11.10.2022. Згідно із ст. 12 Закону №1058-IV страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Також зауважив, що строки давності щодо стягнення недоїмки, пені та штрафу згідно з ч.15 ст.106 Закону №1058-IV у даному випадку не застосовуються.

Відповідач вважає оскаржувану позивачем вимогу правомірною та такою, що прийнята у порядку і в спосіб, передбачений чинним законодавством, а тому її слід залишити в силі.

Ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати від 07.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

22.02.2023 представником позивача подано додаткові пояснення у справі, у яких зазначено, що після припинення провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 . 06.12.2019 ОСОБА_1 подав заяву про припинення ФОП та такий був припинений 22.01.2020. Згодом ОСОБА_1 знову зареєструвався як ФОП 11.12.2020 і з цього часу є зареєстрований як фізична особа підприємець, а отже, як зазначив представник позивача в судовому засіданні, не несе відповідальності за зобов`язаннями ФОП ОСОБА_1 , підприємницька діяльність якого припинена 22.01.2020.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, наведених у ньому, а також в додаткових поясненнях у справі від, поданих 22.02.2023.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) був зареєстрований вперше як фізична особа - підприємець 22.09.2005, запис №0000946.

У 2010 році фізична особа-підприємець ОСОБА_1 був страхувальником, тобто роботодавцем, який відповідно до Закону України №1058-ІV (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин до 01.01.2011) зобов`язаний був сплачувати страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, як такий, що використовує працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону.

Згідно поданих Звітів про суми нарахованої заробітної плати (грошового забезпечення, доходу) застрахованих осіб та суми нарахованих внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до органів Пенсійного фонду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 за період з 01.02.2010 по 31.07.2010 нараховано страхові внески, а саме: за лютий місяць 2010 в сумі 323,11 грн., за березень місяць 2010 в сумі 765,60 грн., за квітень місяць 2010 в сумі 341,08 грн., за травень місяць 2010 в сумі 503,36 грн., за червень місяць 2010 в сумі 503,36 грн., за липень місяць 2010 в сумі 156,64 грн. Оскільки страхові внески нараховані і не сплачені виникла заборгованість перед Пенсійним фондом.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.03.2010 порушено провадження у справі про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника (Справа №28/32).

Постановою Господарського суду Львівської області від 20.10.2010 у справі № 28/32 фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.09.2010 року затверджено реєстр вимог кредиторів, зокрема вимоги Пенсійного фонду включено до другої черги вимог кредиторів.

За період з моменту порушення провадження у даній справі по дату введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства 21.10.2019, до боржника судові процедури застосовувались у відповідності до норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції до 19.01.2013.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.12.2019 у справі № 28/32 припинено процедуру ліквідації фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ), провадження у справі № 28/32 закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 90 оскільки, згідно ч. 1 ст. 115 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справі про неплатоспроможність боржника - фізичної особи або фізичної особи - підприємця може бути відкрито лише за заявою боржника. У даній справі боржником подано клопотання про закриття провадження у справі, що свідчило про відсутність згоди боржника фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на здійснення провадження у справі про його неплатоспроможність.

Після припинення провадження у справі про банкрутство фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 подав заяву про припинення ФОП та такий був припинений 22.01.2020.

11.12.2020 року ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) повторно зареєструвався як фізична особа-підприємець (запис 0000320) і на даний час перебуває в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець.

Станом на 01.10.2022 заборгованість по страхових внесках ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) складає 2798,22 гри, в т.ч. недоїмка по страхових внесках - 2593,15 грн, по фінансових санкціях - 198,98 грн, пені - 6,09 грн. Оскільки страхові внески нараховані і не сплачені, заборгованість позивача перед Пенсійним фондом становить 2593,15 грн. Слід зазначити, що факт наявності у ФОП ОСОБА_1 нарахованих і несплачених страхових внесків за період лютого-липня 2010 року позивачем не заперечується.

У зв`язку з чим 11.10.2022, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області надіслано позивачу вимогу про сплату боргу від 05.10.2022 № Ф-63.

Не погоджуючись із вимогою від 05.10.2022, вважаючи її протиправною та такою, що порушує його права, позивач звернувся до суду із цим позовом.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-ІV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин до 01.01.2011).

Серед іншого, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; платники страхових внесків, їх права та обов`язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками (ст. 5 Закону №1058-ІV).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №1058-ІV:

- страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування та збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені згідно із законодавством, що діяло раніше; кошти, сплачені на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відповідно до цього Закону;

- страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону сплачують страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 14 Закону №1058-ІV страхувальниками є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону.

Платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону (ч. 1 ст. 15 Закону №1058-ІV).

Відповідно до ч. 2 ст. 106 Закону №1058-IV (в редакції, що діяла до 01.01.2011 - в періоді часу, за який нараховані страхові внески), суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Частиною 15 ст. 106 Закону №1058-ІV визначено, що строк давності щодо стягнення недоїмки, пені та штрафів не застосовується.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку врегульовані Законом України від 08.07.2010 №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VІ, діє з 01.01.2011) .

Пунктом 7 розділу VIII Прикінцеві та перехідні положення Закону №2464-VІ встановлено, що стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 01 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 01 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій.

Відповідно до абз. 6 п. 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VІ на період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, вищезазначеними нормами відповідачу надано повноваження щодо застосування фінансових санкцій та стягнення заборгованості із сплати страхових внесків нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року.

Процедура стягнення заборгованості зі сплати внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески), сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій та інших платежів до бюджету Пенсійного фонду України, нарахування і сплати фінансових санкцій та пені врегульована Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженою постанова правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 №21-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16.01.2004 за №64/8663 (далі Інструкція №21-1).

Згідно з п. 8.1. Інструкції №21-1 стягнення заборгованості із сплати внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості, або застосування штрафних санкцій.

Пунктом 8.2. Інструкції №21-1 передбачено, що органи Пенсійного фонду надсилають страхувальникам вимогу про сплату недоїмки в таких випадках:

а) якщо дані документальних перевірок результатів діяльності страхувальника свідчать про донарахування сум страхових внесків;

б) якщо страхувальник має на кінець звітного базового періоду недоїмку зі сплати страхових внесків;

в) якщо страхувальник має на кінець звітного періоду борги зі сплати фінансових санкцій (штрафів) та пені.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Відповідно до пункту 8.3. Інструкції №21-1 вимога формується на підставі актів документальних перевірок та облікових даних з карток особових рахунків страхувальників за формою згідно з додатком 9 цієї Інструкції (для страхувальника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 10 цієї Інструкції (для страхувальника - фізичної особи).

Протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов`язаний сплатити зазначені у вимозі суми. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки, зазначеної у вимозі про сплату боргу, страхувальник узгоджує її з органами Пенсійного фонду, а у разі неузгодження вимоги із органами Пенсійного фонду має право на оскарження вимоги в судовому порядку (п.п. 8.4, 8.5 Інструкції №21-1).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач уповноважений здійснювати заходи щодо стягнення вказаної заборгованості з позивача, у тому числі, мав право виставити оскаржувану вимогу про сплату боргу від 05.10.2022 (така виникла до 01.01.2011, строки давності щодо стягнення не застосовуються).

Щодо тверджень позивача про відсутність боргів і як наслідок неправомірність оскаржуваної вимоги з посиланням на статтю 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у відповідності до якої громадянин-підприємець, визнаний банкрутом, звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів, що були заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, а також ту обставину, що Господарський суд Львівської області припинив провадження у справі про банкрутство та припинив ліквідаційну процедуру фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , при цьому не вирішивши питання щодо заявлених у такій процедурі кредиторських вимог, суд зазначає наступне.

Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи встановлені Кодексом України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII (надалі КУзПБ).

Відповідно до п.4 Перехідних положень КУзПБ встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Згідно ст.90 КУзПБ господарський суд закриває провадження у справі про банкрутство, якщо:

1) боржник - юридична особа не внесена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;

2) юридичну особу, яка є боржником, припинено в установленому законодавством порядку, про що є відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;

3) у провадженні господарського суду є справа про банкрутство того самого боржника;

4) відновлено платоспроможність боржника або погашені всі вимоги кредиторів згідно з реєстром вимог кредиторів;

5) затверджено звіт керуючого санацією або ліквідатора в порядку, передбаченому цим Кодексом;

6) до боржника після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про його банкрутство не висунуто вимог;

7) справа не підлягає розгляду в господарських судах України;

8) господарським судом не встановлені ознаки неплатоспроможності боржника;

9) в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до п.4 ст.90 КУзПБ у випадках, передбачених пунктами 4-6 частини першої цієї статті, господарський суд в ухвалі про закриття провадження у справі зазначає, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Кодексом строк або були відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню.

Відповідно до ухвали Господарського суду Львівської області від 06.12.2019 у справі № 28/32 провадження у справі № 28/32 про банкрутство фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 90 КУзПБ, а отже відсутні підстави вважати погашеними вимоги конкурсних кредиторів, в тому числі вимоги Пенсійного фонду.

Щодо тверджень позивача про відсутність боргів і як наслідок неправомірність оскаржуваної вимоги з тих підстав, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , якому за період з 01.02.2010 по 31.07.2010 Пенсійним Фондом України нараховано страхові внески був припинений 22.01.2020, суд зазначає наступне.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (пункт 4.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №910/8729/18).

Також слід зазначити, що згідно підпункту 65.10.4. пункту 65.10 статті 65 Податкового кодексу України державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування штрафних санкцій і нарахування пені за їх невиконання.

Таким чином, сам факт реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи та внесення 22.01.2020 до Державного реєстру запису про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) жодним чиним не припинив його зобов`язання щодо сплати нарахованих та не сплачених страхових внесків.

За приписами ст.245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково (ч.1).

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (п.3 ч.2); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4 ч.2); встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень (п.5 ч.2); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.10 ч.2).

З огляду на викладене, оцінивши долучені до матеріалів докази у сукупності, а також вимоги чинного законодавства суд дійшов висновку, що оскаржувана вимога від 05.10.2022 є такою, що відповідає критеріям визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України та є правомірною.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 139 КАС України відшкодування витрат позивачу, якому у задоволенні позову відмовлено, не передбачено.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд -

в и р і ш и в:

задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 24.03.2023.

Суддя Желік О.М