Справа № 300/2794/22
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2023-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/2794/22 пров. № А/857/660/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2022 року (головуючий суддя Шумей М.В., м. Івано-Франківськ) у справі №300/2794/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення коштів в сумі 877839,06 грн, -

В С Т А Н О В И В:

11.07.2022 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення коштів в сумі 877839,06 грн.

Позов обґрунтовує протиправною бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2022 року адміністративний позов задоволено. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 в якості середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за кожен день затримки (не виплату повної суми компенсації вартості не отриманого ним речового майна при звільненні у відповідності до ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178) грошові кошти на загальну суму 877 839 грн., 06 коп., з одночасною компенсацією сум доходів фізичних осіб відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом компенсації, яка виплачується за умови добровільної відмови позивача від отримання належного йому речового майна, яке він міг отримати перебуваючи на військовій службі та має разовий компенсаційний характер. Звертає увагу на положення ст. 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 року №2050-111, згідно якої компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Крім того, зазначає, що під час проходження служби отримати таку компенсацію військовослужбовці не мають права.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу. Просить залишити апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 ( військова частина НОМЕР_1 ) без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачем подано заперечення на відзив позивача. Заперечення фактично мотивовані доводами апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивач проходив військову службу в Державній прикордонній службі України, і закінчив її проходження, займаючи відповідну посаду в Адміністрації Держприкордонслужби України. Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 26.02.2020 №190-ос контракт з позивачем було припинено (розірвано), а його - звільнено в запас Збройних Сил У країни за підпунктом "г" (у зв`язку' із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості їх використання на службі) підпункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03,1992 року № 2232-ХІІ.

29 квітня 2020 року наказом Голови Державної прикордонної служби України №234-ос позивача було виключено зі списків особового складу Державної прикордонної служби України. Під час проходження військової служби, на момент звільнення в запас позивач перебував на речовому забезпеченні в Окремій комендатурі охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ).

Після видання наказу про звільнення, але до позивач звернувся з письмовим рапортом за № вих.50-вн/386 на ім`я Голови Держприкордонслужби про виплату йому грошової компенсації вартості не отриманого речового майна при звільненні у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, та за цінами, як це визначено ст. 9 і Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та вищевказаною Постановою Кабінету Міністрів України.

На вказаний рапорт позивач отримав листа за підписом заступника Голови Державної прикордонної служби України генерал-майора ОСОБА_2 яким було роз`яснено, що таку компенсацію він отримає "у встановленому порядку"; також, до листа було додано запитувану копію Довідки №32 про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 , яку було складено, підписано, та завірено посадовими особами відповідача; інших запитуваних документів не було.

З доданої до вказаного листа Довідки № 32 про вартість майна позивач довідався, що відповідачем в ній проставляється різна вартість однакових (одних і тих самих) предметів речового майна, що не відповідає вимогам законодавства. Більш того: з позивача планується до утримання так званий "медонос", тобто вартість отриманого речового майна, строк носіння якого не вийшов, на загальну суму 528 грн. - не зважаючи на те, що позивача звільнено у зв`язку з організаційно-штатними змінами, а стягнення з військовослужбовця коштів при звільненні за цією постановою не допускається. Згідно вказаної довідки, загальна сума компенсації за не отримане речове майно була визначена відповідачем в сумі 32 382,13 грн.

21.04.2020 позивач отримав від відповідача на власний рахунок грошові кошти в сумі 31368,40 грн., що значно менша за суму, вказану у довідці № 32 про вартість грошового майна.

Не погодившись із зазначеними розрахунками та сумою компенсації, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 16.09.2021 у справі № 640/22221/20 позовні вимоги позивача задоволено повністю: визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нарахування та виплати при звільненні позивачу компенсації за не отримане речове майно пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу Державної прикордонної служби України, а також не за цінами встановленими розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 № 41 "Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації". Також, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу з відрахуванням раніше проведених виплат грошову компенсації за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу Державної прикордонної служби України за цінами предметів обмундирування, визначеними розпорядженнями Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 № 41 "Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації" станом на 01.01.2020.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2022 року у цій справі апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) відхилена, а рішення суду першої інстанції залишено в силі. Проте, рішення суду відповідачем не виконувалося, що змусило позивача звернутися на його адресу листом від 30.05.2022 з вимогою добровільно виконати рішення суду, роз`яснивши при цьому можливі додаткові необгрунтовані втрати в рамках виконавчого провадження по цій справі.

15 червня 2022 року позивач на свій картковий рахунок отримав від відповідача грошові кошти в сумі 38 904 грн., 44 коп. Таким чином, саме ця дата є датою остаточного розрахунку відповідача з позивачем по компенсації за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно.

Позивач зазначає у позовній заяві про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в повному розмірі за весь час затримки розрахунку, тобто з 21.04.2020 по 15.06.2022 за 777 днів.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що до стягнення з відповідача належать грошові кошти в сумі 877839 грн. 06 коп. (1129 грн. 78 коп./день*777 календарних днів).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Так, згідно зі ст. 116 КЗпП України (тут і надалі, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Стаття 117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи КЗпП України.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретних видів виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Отже, індексація грошового забезпечення військовослужбовців має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. Непроведення з вини відповідача такої виплати у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція у подібних спірних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2020 року справа № 809/698/16, від 09 липня 2020 року справа № 320/6659/18.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Крім цього, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Колегія суддів зауважує, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справа № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19.

Так, за встановлених обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні питання про стягнення суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно врахувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, принцип співмірності з врахуванням розміру заборгованості.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що при визначенні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, такий розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, виходячи з наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата (п. 7 Наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»).

Апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції здійснюючи розрахунок середньоденного розміру грошового забезпечення позивача, помилково взяв до уваги 39 робочих дні, оскільки у відповідності до п. 7 Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення військовослужбовців визначається виходячи з календарних днів місяця.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 , його грошове забезпечення за два останні місяці перед звільненням (лютий-березень 2020 року, складає 60 робочих днів) та становить 66656,82 грн, тобто середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 1110,95 грн (66656,82 /60).

Період затримки фактичного розрахунку становить 777 дні.

Отже, сума середнього грошового забезпечення становить 863208,15 грн. (1110,95 грн х 777 днів).

Згідно матеріалів справи, позивачу виплачено компенсацію за належне, але не отримане речове майно в сумі 38904,44 грн.

Тобто, з врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 38904,44 грн (компенсацію за належне, але не отримане речове майно) / 863208,1 (середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні) * 100 = 4,5%.

Отже, сума яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості (4,5%) становить - 1110,95 грн (середнє грошове забезпечення за один день) * 4,5% *777 (дні затримки розрахунку) = 38844,37 грн.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Крім цього, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № 2340/3023/18, згідно якої, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково шляхом стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 в якості середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за кожен день затримки (не виплату повної суми компенсації вартості не отриманого ним речового майна при звільненні у відповідності до ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178) грошові кошти на загальну суму 38844 грн. 37 коп., з одночасною компенсацією сум доходів фізичних осіб відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, щодо задоволених позовних вимог, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права та не відповідають встановленим обставинам справи.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування рішення або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2022 року у справі № 300/2794/22 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 в якості середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за кожен день затримки (не виплату повної суми компенсації вартості не отриманого ним речового майна при звільненні у відповідності до ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178) грошові кошти на загальну суму 38844 грн. 37 коп., з одночасною компенсацією сум доходів фізичних осіб відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний