Справа № 280/742/22
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2023-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року Справа № 280/742/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника Ільїної Христини Ярославівни ( АДРЕСА_2 ), до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-б, м. Запоріжжя, 69057) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява, надіслана засобами поштового зв`язку 15.12.2021, ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), в особі представника Ільїної Христини Ярославівни, до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення перерахунку пенсії позивача;

зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату пенсію позивачу з врахуванням індексації та доплат, передбачених пенсійним законодавством, починаючи з 21.05.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач (представник позивача) зазначив, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду по справі №280/4443/20, окрім іншого, було зобов`язано ГУ ПФУ в Запорізькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років з 21.05.2020 за документами пенсійної справи. Проте, при поновленні пенсійних виплат будь-яких перерахунків пенсії позивача з часу припинення її виплати - з 15.09.2016 та після її поновлення - з 21.05.2020 відповідачем проведено не було та позивач отримує пенсію в тому ж розмірі - 5135,38 грн., який був на момент припинення виплати в 2016 році. Позивач вважає, що має право на підвищення пенсії шляхом її перерахунку з врахуванням індексації та доплат, передбачених пенсійним законодавством. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 20.01.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву. Витребувано у відповідача належним чином засвідчену копію пенсійної справи позивача.

14.02.2022 від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов. У відзиві відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог та зазначив, що поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. Оскільки, поновлення пенсії позивачу було проведено на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.11.2020 по справі №280/4443/20, яке не передбачає подальших перерахунків пенсії позивача, тому для задоволення позовних вимог немає законних підстав. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також, 14.02.2022 від відповідача надійшли матеріали пенсійної справи позивача.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09.11.2020 по справі №280/4443/20 позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Запорізькій області щодо відмови у поновленні ОСОБА_1 виплати пенсії за вислугу років. Зобов`язано ГУ ПФУ в Запорізькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років з 21.05.2020 за документами пенсійної справи.

Зазначене рішення набрало законної сили 27.01.2021.

На виконання вказаного рішення суду, відповідачем поновлено виплату пенсії позивачу з 21.05.2020. Проти даної обставини сторони не заперечують.

09.09.2021 представник позивача звернулася до відповідача з заявою про надання довідки в якій також просила повідомити про те, як змінився розмір пенсії позивача (проведені перерахунки) після поновлення її виплати у порівнянні із розміром пенсії, станом на дату припинення виплати у 2016 році

28.09.2021, на заяву представника №б/н від 09.09.2021, листом за вих. №13784-13159/Б-02/8-0800/21 відповідачем була надана відповідь про те, що на виконання рішення суду позивачу поновлена пенсія з 21.05.2020 за документами пенсійної справи. Також вказано, що у випадках, коли інше не зазначено у рішенні суду, пенсія поновлюється у розмірі, визначеному на дату припинення її виплати.

Враховуючи, що в рішенні суду ОСОБА_1 зазначено лише поновлення виплати пенсії за документами пенсійної справи, підстави для здійснення будь-яких перерахунків відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відсутні.

11.10.2021 представник позивача звернулася до відповідача із заявою про перерахунок пенсії поновленої за рішенням суду, починаючи з 21.05.2020.

28.10.2021, на заяву представника позивача №б/н від 11.10.2021, листом за вих. №15427-14722/Б-02/8-0800/21 відповідачем була надана відповідь, аналогічна зазначеній вище.

Не погоджуючись з бездіяльність відповідача щодо нездійснення перерахунку розміру пенсії, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши надані счторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Згідно із частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення» передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення», виключно цим Законом визначаються мінімальний розмір пенсії за віком.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення» пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» установлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Відповідно до частин першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Згідно із абзацом 3 частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою, другою статті 42 цього Закону.

Частинами першою, другою статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Крім індексації пенсії, передбаченої частиною першою цієї статті, щороку починаючи з 1 березня поточного року у разі, якщо середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за минулий рік зросла, здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій із застосуванням заробітної плати, з якої призначено (попередньо перераховано) пенсію, підвищеної на коефіцієнт, який відповідає не менш як 20 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, порівняно з попереднім роком, але не менше зростання рівня інфляції (індексу споживчих цін) за минулий рік.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в статті 46 Конституції України.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що вищенаведених міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Виходячи із самого визначення поняття «пенсія», щомісячні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання виплати (чи її перерахунок).

Згідно з вимогами Конституції України і вищенаведених положень законів пенсія позивача не може бути меншою встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до вимог частини першої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою передбачено, що пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення, суд дійшов висновку про те, що пенсія ОСОБА_1 підлягає індексації.

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що вірним способом відновлення порушеного права позивача в межах спірних правовідносин є зобов`язання відповідача провести позивачу перерахунок та виплату пенсії в розмірі не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням індексацій та доплат, передбачених пенсійним законодавством, починаючи з 21 травня 2020 року.

Дана правова позиція суду, аналогічна правовій позиції Верховного Суду викладеній в постанові від 17 лютого 2021 року у справі №537/6150/16-а (провадження №К/9901/45175/18).

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір у сумі 908,00 грн., який належить стягнути з відповідача на користь позивача.

Інші судові витрати позивачем до стягнення не заявлялись.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника Ільїної Христини Ярославівни ( АДРЕСА_2 ), до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-б, м. Запоріжжя, 69057) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо нездійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області провести перерахунок та виплату пенсію ОСОБА_1 з врахуванням індексації та доплат, передбачених пенсійним законодавством, починаючи з 21.05.2020.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривен 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «27» березня 2023 року.

Суддя Р.В. Кисіль