Справа № 522/16152/22
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2023-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Судами встановлено, що на підтвердження правомірності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП відповідачем, в якості доказу, надано диск з відеозаписами з портативного відеореєстратора поліцейського, закріпленого на форменому одязі(боді-камери поліцейського).
Приймаючи рішення про відмову у задоволені позовних вимог позивача, колегія суддів прийшла до висновку. що Управління патрульної поліції в Одеській області, яке зазначено у якості другого відповідача у позовній заяві, є належним відповідачем у цій справі, а тому висновки суду першої інстанції стосовно наявності підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача колегія вважала помилковим.
Що стосується суті спору, колегія суддів зробила висновок, що наданими відповідачем відеозаписами достеменно зафіксовано факт стоянки автомобіля марки Ford Escape державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , безпосередньо на місці виїзду з гаражу автостанції технічного обслуговування, що є порушенням правил стоянки транспортних засобів, передбачених Правилами дорожнього руху та свідчить про наявність беззаперечних доказів вчинення позивачем правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 122 КУпАП.
Крім цього, колегія суддів зауважила, що ОСОБА_1. підписав оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення без будь-яких зауважень
Колегія суддів вважала безпідставними посилання представника позивача на те, що надані відповідачем докази є неналежними, оскільки обов`язковому доказуванню під час розгляду справ про адміністративні правопорушення підлягають лише факти вчинення або невчинення певною особою адміністративного правопорушення, які в свою чергу, підтверджуються відеозйомкою фіксації події адміністративного правопорушення.
На думку суду апеляційної інстанції надані відповідачем докази беззаперечно свідчать про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 122 КАС України, оскільки містять всю необхідну інформацію про обставини скоєного правопорушення, які підлягають доказуванню при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Частково не погоджуюсь з позицією більшості суддів, що входять до складу колегії, вважаю, що рішення прийнято без урахування висновків Верховного Суду, з огляду на наступне.
Так, частиною 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики. Згідно з положеннями ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності до закону. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
За приписами ч.ч.1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна ця особа в його вчиненні.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Згідно з ч.3 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про:
дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення;
транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);
технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався);
розмір штрафу та порядок його сплати;
правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження;
відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Відповідно до підпункту 9 частини 1 статті 31 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію", поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Відповідно до пунктів 1 та 2 Розділу ІV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 07 листопада 2015 року № 1395 (далі Інструкція) розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення. Зміст постанови повинен відповідати вимогам ст. 283 КУпАП.
Пунктом 9 розділу ІІІ Інструкції зазначено, що розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка.
Хочу зазначити, що у даній справі, доказів вчинення позивачем вищезазначеного адміністративного правопорушення, окрім відеозапису з нагрудної камеру інспектора патрульної поліції, відповідачем не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.
Однак вважаю, що у розумінні ст.251 КУпАП зазначений відеозапис з нагрудної камери інспектора патрульної поліції не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, оскільки оскаржувана постанова не містить даних про технічний засіб, яким здійснено відеозапис правопорушення і, як наслідок, в силу вищезазначених положень ст. 74 КАС України відеозаписи нагрудних відеокамер поліцейських є недопустимими, оскільки одержані з порушенням порядку, встановленого нормами процесуального права.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі 524/5536/17.
Крім цього, як встановлено в судовому засіданні, даний відеозапис не відображає звуку. З нього неможливо встановити, яка особа притягується до відповідальності і взагалі про що говорять сторони між собою.
У зв`язку з цим, вважаю, що наданий відповідачем доказ (відеозапис з нагрудної камери поліцейського) колегія суддів не повинна була приймати до уваги.
Крім цього, у постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, зазначено, що керуючи тз, ОСОБА_1 здійснив стоянку в місці, де стоянка заборонена, а саме на в`їзді/виїзді з гаражу, чим порушив п. 15.10.а. ПДР - порушення стоянки, стоянка у місцях, де заборонена зупинка. (а.с. 17).
Як вбачається з п. 15.10.а ПДР стоянка забороняється: у місцях, де заборонена зупинка.
Відповідно до п. 15.9 ПДР зупинка забороняється:
а) на залізничних переїздах;
б) на трамвайних коліях (крім випадків, обумовлених пунктом 15.8 цих Правил);
в) на естакадах, мостах, шляхопроводах і під ними, а також у тунелях;
г) на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі;
ґ) на перехрестях та ближче 10 м від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на них пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга;
д) у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки, розділювальною смугою чи протилежним краєм проїзної частини і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 м;
е) ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знаку такої зупинки з обох боків;
є) ближче 10 м від позначеного місця виконання дорожніх робіт і в зоні їх виконання, де це створить перешкоди технологічним транспортним засобам, що працюють;
ж) у місцях, де буде неможливим зустрічний роз`їзд або об`їзд транспортного засобу, що зупинився;
з) у місцях, де транспортний засіб закриває від інших водіїв сигнали світлофора або дорожні знаки;
и) ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.
В судовому засіданні відповідач уточнив, що у цій справі позивач здійснив зупинку в порушення п. 15.9 ПДР п. и - ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 18 липня 2019 року у справі 216/5226/16-а у аналогічних правовідносинах, належним доказом такого правопорушення, виходячи з його природи, є замір відстані на місці вчинення, що підтверджувало факт зупинки автомобіля менш ніж 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.
Доказів проведення заміру відстані на місці вчинення правопорушення відповідачем не надано. Допит свідків або інші докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення матеріали справи не містять.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що допустимість доказів є прерогативою національного права і за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року; п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року).
Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Відповідно до положень ст. 8, ст. 62 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспаніі» ЄСПЛ зазначив, що п.2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив протиправне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь який сумнів трактується на користь обвинуваченого.
Враховуючи викладене, вважаю, що порушення позивачем п. 15.10а ПДР України, відповідальність за яке передбачена частиною 3 статті 122 КАС України, не підтверджено належними та допустимими доказами. Позивач заперечує проти вчинення правопорушення, тоді як відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень у спірних відносинах не надав доказів правомірності прийнятого ним рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, у зв`язку з чим постанова у справі про адміністративне правопорушення, на мою думку, підлягає скасуванню.
З висновком колегії про те, що Управління патрульної поліції в Одеській області, яке зазначено у якості другого відповідача у позовній заяві, є належним відповідачем у цій справі, а тому висновки суду першої інстанції стосовно наявності підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача є помилковим погоджуюсь.
Головуюча суддя О.А. Шевчук