Справа № 640/12217/20
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2023-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Федотова І.В.,

Коротких А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2022 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправними та такими, що характеризуються як бездіяльність суб`єкта владних повноважень, дії відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи (довічно);

- зобов`язати відповідача вчинити дії та встановити позивачу статус особи з інвалідністю 2 групи (довічно) відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на підставі довідки до акту огляду МСЕК від 09.10.2018 №0968808;

- зобов`язати відповідача вчинити дії та видати позивачу «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- стягнути з відповідача на користь позивача вартість понесених ним витрат на психологічне дослідження, проведене спеціалістом-психологом з метою підтвердження дійсного існування та ступеню важкості моральних страждань, в статусі витрат, передбачених статтями 22, 23 Цивільного процесуального кодексу України 4 723 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача завдану моральну шкоду в розмірі 47 230 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2022 позов задоволено:

- визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (довічно) та видачі відповідного посвідчення відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації надати ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю 2 групи (довічно) відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на підставі довідки до акту огляду МСЕК від 09 жовтня 2018 року №0968808 та видати «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни»;

- стягнуто на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 47 230 грн з Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації;

- стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на проведення психологічної експертизи у розмірі 4 723 грн за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для встановлення позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи (довічно) відсутні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до довідки до акта огляду МСЕК Серії АВ №0968808 під час повторного огляду 09.10.2018 ОСОБА_1 встановлено з 08.10.2018 другу групу інвалідності, захворювання, так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велися бойові дії (довічно).

Матеріалами справи підтверджено, що заявою від 25.10.2018 року позивач звернувся до Управління із заявою про видачу тимчасової довідки замість посвідчення інваліда війни 2 групи згідно наданих документів.

Відповідач видав тимчасову довідку від 25.10.2018 №2 позивачу, в якій зазначено, що відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особа має статус «Особа з інвалідністю внаслідок війни 2 групи»; пред`явник тимчасової довідки має право на пільги та інші соціальні гарантії, встановлені статтею 13 цього Закону. Тимчасова довідка видана замість «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни».

Заявою від 11.02.2019 позивач звернувся до Управління з проханням видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи.

Листом Управління від 12.02.2019 №105/74/1/18-1241 за наслідками розгляду заяви позивачу відмовлено у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни і видачу відповідного посвідчення, оскільки статус учасника бойових дій позивачу не надавався відповідно до листа Київського міського військового комісаріату.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що про порушення своїх прав та законних інтересів внаслідок триваючих протиправних дій відповідача позивач дізнався після отримання листа від 07.05.2020, а тому оскільки до суду ОСОБА_1 звернувся 03.06.2020, то строк звернення ним не пропущений.

Також суд вказав, що відмова Управління у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни є протиправною та безпідставною. Суд встановив, що позивачем належним чином обґрунтовано та доведено факт заподіяння відповідачем моральних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).

Відповідно до статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно частини першої статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Пунктом 7 частини другої цієї статті передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах.

Відтак, для отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни згідно викладеної норм необхідна наявність двох умов: (1) участь у бойових дій на території інших держав та (2) отримання інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах.

Щодо першої умови.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3551-XII учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно примітки до цієї статті перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 № 63 затверджено Перелік держав і періодів бойових дій на їх території. До вказаного переліку віднесено ОСОБА_2 у період листопад 1975 року - листопад 1979 року та вказано про поширення лише на особовий склад кораблів і допоміжних суден Військово-Морського Флоту.

Щодо інших країн після грудня 1979 року, то у вказаному переліку міститься примітка, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки 10 Головного управління Генерального штабу Збройних сил СРСР від 17.03.1988 №23/10гугш позивач приймав безпосередню участь у бойових діях у Народній республіці Ангола з 13.12.1986 по 24.12.1986 та з 04.11.1978 по 25.03.1988.

Згідно довідки від 27.08.1988 № 5/2/А/К-2216 позивач здав посвідчення учасника бойових дій від 04.04.1988 серії НОМЕР_1 у зв`язку із отриманням статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Отже, не зважаючи на те, що у постанові Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 № 63 періоди з 13.12.1986 по 24.12.1986 та з 04.11.1978 по 25.03.1988 не визначені як такі, протягом яких в Анголі велись бойові дії, позивач згідно вказаних документів приймав участь у бойових діях у цій країні, а тому у розумінні пункту 2 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII є учасником бойових дій.

Щодо другої умови, то відповідно до протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 28.08.2018 № 2393, захворювання позивача, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Відтак, обидві умови для застосування пункту 7 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII виконані, а тому в силу цієї норми позивач є особою з інвалідністю внаслідок війни.

Щодо підстав для видачі посвідчення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 18 Закону № 3551-XII ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки.

Ветеранам війни, постраждалим учасникам Революції Гідності, які мають право на одночасне отримання посвідчення учасника бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасника війни та постраждалого учасника Революції Гідності, видається лише одне посвідчення за їхнім вибором.

Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (далі - Положення №302)

Згідно пунктів 2, 3, 12-1 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників чи Захисниць України, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

Особам, які мають право на отримання кількох посвідчень відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", видається лише одне посвідчення за їх вибором.

Отже, особам з інвалідністю внаслідок війни видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

При цьому, у разі, якщо особа має право на отримання також і посвідчення учасника бойових дій, то їй видається лише одне посвідчення за її вибором. Наведене спростовує доводи відповідача про відсутність у позивача посвідчення учасника бойових дій як підстави для видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Відповідно до пункту 10 Положення №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Отже, єдиним документом, на підставі якого позивачу має бути видане спірне посвідчення є відповідна довідка медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності. Така довідка від 09.10.2018 серії АВ № 0968808, яка містить відомості про причини інвалідності, позивачем було надано.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у позивача права на отримання посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Про протиправність відмови у видачі цього посвідчення свідчить також і той факт, що відповідний статут позивача вже був визнаний відповідачем шляхом видачі йому тимчасової довідки від 25.10.2018 №2. Відмова у видачі посвідчення у такому випадку порушує принцип «належного урядування».

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2022 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя І.В. Федотов

Суддя А.Ю. Коротких