Справа № 759/1477/21
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2023-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 759/1477/21 Суддя першої інстанції: Коваль О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Шелест С.Б.,

за участю секретаря - Ворона Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції та поліцейського Департаменту патрульної поліції Белінської Олени Ігорівни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив скасувати постанову Департаменту патрульної поліції про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання / перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України від 22 листопада 2020 року серії 1АВ № 01131603 і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що транспортний засіб, вказаний у постанові від 22 листопада 2020 року серії 1АВ № 01131603, не перебуває у його володінні, адже 05 листопада 2011 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мурзак С.О. було посвідчено довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності автомобілем ВАЗ 21093, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2005 року випуску. Позивач зазначає, що термін довіреності закінчився 05 листопада 2016 року, але автомобіль протиправно не був повернутий йому як власнику, тобто фактично вибув з його володіння. Позивач наголошує на тому, що на момент фіксації порушення Правил дорожнього руху перебував вдома, тому не міг перевищити дозволу швидкість руху на а/д Київ-Одеса. Просить врахувати, що склад адміністративного правопорушення в його діях відсутній.

ОСОБА_1 зазначає, що законодавцем були внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо відповідальності власників транспортних засобів всупереч Конституції України та рішенню Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010.

Апеляційна скарга обґрунтована також тим, що оскаржувана постанова містить посилання на технічний засіб, наявність свідоцтва про повірку якого є сумнівною. Крім того постанова від 22 листопада 2020 року серії 1АВ № 01131603 за своїм змістом не відповідає вимогам ч. 2 ст. 283 КУпАП.

Позивач наголошує на тому, що його скарга на постанову про притягнення до адміністративної відповідальності та запит про надання інформації не були належним чином розглянуті.

Департамент патрульної поліції подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд правильно встановив обставини справи і належним чином застосував норми матеріального права. Наголошує на тому, що ОСОБА_1 несе відповідальність за адміністративне правопорушення саме як власник транспортного засобу згідно зі ст. 142 КУпАП.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 3 ст. 268 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представників сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року - без змін, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та сторонами справи не заперечується, що постановою поліцейського від 22 листопада 2020 року серії 1АВ № 01131603 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн 00 коп.

Зміст виявленого правопорушення полягає у тому, що позивач 22 листопада 2020 року о 01 год 20 хв на а/д М-05 Київ-Одеса, 35+240, керуючи транспортним засобом ВАЗ 21093, державний номерний знак НОМЕР_1 , перевищив встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів на 45 км/год.

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання її протиправною і скасування, а також закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до витягу з ІІПС МВС України «Армор», автомобіль ВАЗ 21093, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстровано на позивача ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 Територіальним сервісним центром № 8047 (дата реєстрації 05 листопада 2016 року). Відповідні дані підтверджуються аргументами позивача про те, що ним було надано довіреність на користування і розпорядження цим автомобілем іншим особам на строк до 05 листопада 2016 року. Отже, позивач станом на 22 листопада 2020 року був власником транспортного засобу та відповідальною особою у розумінні ч. 1 ст. 142 КУпАП.

Також суд першої інстанції зазначив, що доказів, які б підтверджували вибуття станом на 22 листопада 2020 року з володіння позивача відповідного транспортного засобу внаслідок протиправних дій інших осіб чи протиправне використання іншими особами номерних знаків, що належать цьому автомобілю, не надано. Також відсутні відомості, що особою, яка керувала автомобілем ВАЗ 21093, державний номерний знак НОМЕР_1 , подано звернення до органу, уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, про визнання факту вчиненого ним адміністративного правопорушення і надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги позивача полягають у тому, що суд першої інстанції повинен був застосувати Конституцію України як норми прямої дії, адже положення ч. 1 ст. 142, ч. 5 ст. 2791 КУпАП, якими передбачено відповідальність власників транспортних засобів за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не відповідають Конституції України.

Позивач зазначає, що подібні за змістом положення ст. 141 КУпАП були визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010.

Надаючи правову оцінку зазначеним доводам, колегія суддів враховує, що особливості притягнення до відповідальність за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) визначені в ст. 142 КУпАП, а особливості їх розгляду - у ст. 2791 КУпАП.

Згідно з ч. 1 ст. 142 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі (за допомогою технічних засобів - приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації, які функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів з функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 2791 КУпАП у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 142 цього Кодексу.

Постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Зазначені норми права передбачають накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі на фізичну особу, за якою зареєстровано транспортний засіб без встановлення особи, яка керувала ним на час фіксації факту вчинення адміністративного правопорушення.

Обґрунтовуючи неможливість застосування зазначених правил притягнення до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 посилається на рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, яким визнано неконституційними ст. 141, ч. 6 ст. 258 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 КУпАП до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху у разі їх фіксації працюючими в автоматичному режимі спеціальними технічними засобами, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобами фото- і кінозйомки, відеозапису притягаються власники (співвласники) транспортних засобів.

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 підставою для визнання вказаної норми права такою, що не відповідає Конституції України стали такі два висновки:

- ст. 141 КУпАП встановлює особливості притягнення до адміністративної відповідальності саме власників (співвласників) транспортних засобів, однак безпосередньо не визначає складу правопорушення, а тому не може бути самостійною підставою для притягнення до такої відповідальності. Тому положення цієї норми можуть застосовуватися лише в системному зв`язку з низкою інших статей, передбачених особливою частиною Кодексу, диспозиції яких у безальтернативній формі визначають суб`єктом, який притягається до відповідальності за вчинення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, особу, яка винна у вчиненні цього правопорушення, зокрема водія транспортного засобу.

- словосполучення «власник (співвласник) транспортного засобу», використане у ст. 141 Кодексу, означає, що таким власником (співвласником) може бути як фізична, так і юридична особа. Однак суб`єктом, який підлягає адміністративній відповідальності в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, є фізична особа.

Колегія суддів враховує, що положення ст. 142 КУпАП, на відміну від ст. 141 КУпАП, передбачають покладення адміністративної відповідальності виключно на фізичну особу, у тому числі в тих випадках, коли власником транспортного засобу є юридична особа (шляхом вказівки на посадову особу такої юридичної особи).

Одночасно з включенням до Кодексу України про адміністративні правопорушення положень ст.ст. 142, 2791 були внесені зміни й до диспозиції статей Особливої частини Кодексу, які передбачають відповідальність за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису).

Зокрема, вказані статті були доповнені приміткою, яка передбачає, що суб`єктом правопорушення є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення або відповідальна особа, зазначена у ч. 1 ст. 142 КУпАП або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України.

Таким чином доводи позивача про те, що положення ст.ст. 142, 2791 були включені до Кодексу України про адміністративні правопорушення всупереч рішенню Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 є необґрунтованими, адже внесені до вказаного Кодексу зміни враховують висновки Конституційного Суду України, що викладені в такому рішенні.

Додатково колегія суддів враховує, що Кодексом України про адміністративні правопорушення передбачені випадки, в яких особа, передбачена ч. 1 ст. 142 КУпАП, звільняється від адміністративної відповідальності.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2793 КУпАП відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 142 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою по справі про адміністративне правопорушення законної сили:

- ця особа надала документ, який підтверджує, що до моменту вчинення правопорушення транспортний засіб вибув з її володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, або щодо протиправного використання іншими особами номерних знаків, що належать її транспортному засобу;

- особа, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.

Таким чином Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлений особливий порядок притягнення до адміністративної відповідальності за окремі види правопорушень у випадках, якщо вони зафіксовані в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису).

Цей порядок полягає у визнанні кола осіб, які притягуються до відповідальності і відомості про яких можуть бути встановлені поліцейським самостійно за допомогою Єдиного державного реєстру транспортних засобів та Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з одночасним визначенням механізму звільнення таких осіб від відповідальності вже після винесення поліцейським відповідної постанови.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про незаконність притягнення його до відповідальності та винесення постанови від 22 листопада 2020 року серії 1АВ № 01131603 на основі одних лише положень ст.ст. 142, 2791 КУпАП без встановлення особи, яка фактично керувала транспортним засобом.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими посилання ОСОБА_1 на неналежний розгляд його скарги на постанову про притягнення до адміністративної відповідальності та запиту про надання інформації як на підставу для скасування постанови від 22 листопада 2020 року серії 1АВ № 01131603.

У свою чергу позовних вимог про визнання протиправними дій відповідних осіб щодо розгляду скарги та запиту адміністративний позов ОСОБА_1 не містить.

Доводи апеляційної скарги про те, що постанова від 22 листопада 2020 року серії 1АВ № 01131603 за своїм змістом не відповідає вимогам ч. 2 ст. 283 КУпАП, а також містить посилання на технічний засіб, наявність свідоцтва про повірку якого є сумнівною, не підлягають розгляду в силу вимог ч. 5 ст. 308 КАС України.

Згідно з вказаною нормою права суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Позовна заява ОСОБА_1 не містила таких підстав позову як неналежне оформлення змісту постанови від 22 листопада 2020 року та відсутність свідоцтва про повірку технічного засобу, яким зафіксовано адміністративне правопорушення.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 29 вересня 2021 року та не можуть бути підставою для його скасування.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року - без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Керуючись ст.ст. 77, 242, 268, 271, 272, 286, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

С.Б. Шелест