Справа № 420/12581/22
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2023-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

22 березня 2023 року

м. Київ

справа №420/12581/22

адміністративне провадження № К/990/3399/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Коваленко Н.В. та Стрелець Т.Г., перевіривши касаційну скаргу Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради

на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року, додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2022 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року

у справі № 420/12581/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АРТ ВЕЙ»

до Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року касаційну скаргу Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року, додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2022 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року залишено без руху з підстав, передбачених статтею 332 КАС України, та надано скаржнику десятиденний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом направлення на адресу суду документа про сплату судового збору.

28 лютого 2023 року на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху надійшли додаткові матеріали, з яких вбачається, що скаржником виконано вимоги ухвали про залишення касаційної скарги без руху та надано документ про сплату судового збору.

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із наступного.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень та матеріалів касаційної скарги, предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги про:

- визнання бездіяльності Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, що полягає у невчиненні дій направлених на підготовку та передання до Одеської міської ради проєкту рішення Одеської міської ради «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, Тираспольське шосе, 28, цільове призначення земельної ділянки J.12.11 для розміщення і експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, вид використання для розміщення та експлуатації підприємства по обслуговуванню транспортних засобів (складських та адміністративних будівель) об`єкта транспортної інфраструктури та надання її в оренду ТОВ «АРТ ВЕЙ» протиправною;

- зобов`язання Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради підготувати проєкт рішення Одеської міської ради «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, Тираспольське шосе, 28, цільове призначення земельної ділянки J.12.11 для розміщення і експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, вид використання для розміщення та експлуатації підприємства по обслуговуванню транспортних засобів (складських та адміністративних будівель) об`єкта транспортної інфраструктури та надання її в оренду ТОВ «АРТ ВЕЙ»;

- зобов`язання Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради передати проєкт рішення Одеської міської ради «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, Тираспольське шосе, 28, цільове призначення земельної ділянки J.12.11 для розміщення і експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, вид використання для розміщення та експлуатації підприємства по обслуговуванню транспортних засобів (складських та адміністративних будівель) об`єкта транспортної інфраструктури та надання її в оренду ТОВ «АРТ ВЕЙ» на розгляд постійної комісії Одеської міської ради з питань просторового розвитку, землеустрою та регулювання земельних правовідносин та подальшого внесення на розгляд найближчого пленарного засідання (сесії) Одеської міської ради.

Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктом 10 частини шостої статті 12 КАС України до справ незначної складності віднесено, зокрема, інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Аналіз наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом розгляду у даній справі (затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки), свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення, постановлені у справі незначної складності.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Скаржником наведено наступні підстави для касаційного оскарження рішення судів першої і апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності №420/12581/22, які передбачені частинами четвертою та п`ятою статті 328 КАС України: справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення; суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 та у постанові Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 766/12142/16-а. Крім того, скаржник також вказав, що суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Проте, твердження скаржника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення (підпункт "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України) не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів та становили зацікавленість широкого кола осіб у результатах розгляду саме цієї справи.

Таке твердження скаржника має загальний характер та притаманне кожній аналогічній справі, а тому не може бути враховано судом касаційної інстанції.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», або «суспільний інтерес» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Крім того, Суд також не бере до уваги доводи скаржника про те, що суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково, з огляду на частину четверту статті 12 КАС України, яка містить виключний перелік справ, що розглядаються за правилами загального позовного провадження, та відповідно до якого, справа, що розглядається, не відноситься до категорії справ, які вказані у частині четвертій статті 12 КАС України.

Колегія суддів також відхиляє посилання скаржника на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 та у постанові Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 766/12142/16-а (предмет спору у цих справах стосується, зокрема, визнання неправомірними дій щодо передачі спірної земельної ділянки в оренду без проведення земельних торгів), оскільки у справі № 420/12581/22, рішення у якій оскаржуються, спір виник безпосередньо щодо оцінки правомірності рішень, дій, бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо багаторазового повернення заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на доопрацювання.

З огляду на це, Суд доходить висновку, що вказані постанови та оскаржувані судові рішення, прийняті за різних фактичних обставин справи, з урахуванням різної нормативної бази, що у своїй сукупності не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та, відповідно, правові позиції у справі № 420/12581/22.

До того ж, Суд наголошує, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, їхніх повноважень, об`єкта, предмета правового регулювання відносин, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 та від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16.

Суд також наголошує, що зобов`язання Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради передати проєкт рішення Одеської міської ради «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м.Одеса, Тираспольське шосе, 28, цільове призначення земельної ділянки J.12.11 для розміщення і експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, вид використання для розміщення та експлуатації підприємства по обслуговуванню транспортних засобів (складських та адміністративних будівель) об`єкта транспортної інфраструктури та надання її в оренду ТОВ «АРТ ВЕЙ» на розгляд постійної комісії Одеської міської ради з питань просторового розвитку, землеустрою та регулювання земельних правовідносин та подальшого внесення на розгляд найближчого пленарного засідання (сесії) Одеської міської ради не свідчить про зобов`язання уповноваженого органу прийняти рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо спірної ділянки з подальшим наданням її у власність або оренду.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, а передбачені статтею 328 КАС України виняткові обставини для перегляду Верховним Судом цієї справи в касаційному порядку скаржником належним чином не обґрунтовані у касаційній скарзі, суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Аналогічна позиція щодо віднесення вказаної категорії справ до справ незначної складності висловлена Верховним Судом в ухвалах від 12 грудня 2022 року у справі №500/1084/22, від 19 грудня 2022 року у справі №440/1746/22, від 21 грудня 2022 року у справі № 420/11880/21.

Керуючись статтями 248, 328, 334, 335, 338, 355, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

1.Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року, додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2022 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі № 420/12581/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АРТ ВЕЙ» до Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні ді.

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя -доповідач Я.О. Берназюк

Судді Н.В. Коваленко

Т.Г. Стрелець