Справа № 380/165/23
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2023-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року

справа №380/165/23

провадження № П/380/166/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сподарик Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області про визнання протиправним рішення та зобов`язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ), Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області (29013, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Герцена, 10; ), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області про відмову у призначенні пенсії за №09 від 07.12.2022;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.12.2022 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зарахувавши період навчання в Бориславському медичному училищі, та періоди роботи на посаді масажиста до спеціального стажу у сфері охорони здоров`я відповідно до Постанови КМУ від 04.11.1993 №909.

Позивач в обґрунтування позову в позовній заяві зазначає, що звернувся за призначенням пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак отримав відмову. При цьому, ОСОБА_1 вказує, що відповідач протиправно прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії з огляду на не зарахування періоду навчання в Бориславському медичному училищі, та періоди роботи на посаді масажиста до спеціального стажу у сфері охорони здоров`я відповідно до Постанови КМУ від 04.11.1993 №909. Позивач наголошує, що у відповідності до наказу МОЗ України №146 від 23.10.1991 «Про атестацію середніх медичних працівників» та згідно з Номенклатурою спеціальностей зазначених в ньому, посада масажиста відповідає посаді сестри медичної з масажу і відноситься до середнього медичного персоналу та зараховується до медичного стажу. Таким чином, позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив йому у призначенні пенсії. Крім цього, вважає, що період навчання в Бориславському медичному училищі підлягають зарахуванню до спеціального стажу у сфері охорони здоров`я відповідно до Постанови КМУ від 04.11.1993 №909. Тому, просить суд позов задовольнити повністю.

Ухвалою від 05.01.23 судом залишено позовну заяву без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня одержання цієї ухвали для усунення виявлених недоліків позовної заяви. На виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позивачем усунуто вказані недоліки.

Ухвалою суду від 23.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

30.01.2023 за вх.№6336 від представника Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області надійшов відзив на позовну заяву, позовні вимоги заперечив, просив суд у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції, зазначив так як посада масажиста, на якій працював позивач не передбачена Порядком №909, тому підстав для зарахування цих періодів роботи до стажу, який надає право на призначення пенсії за віком за вислугу років немає. Зважаючи на викладені обставини, вважає, що дії управління є правомірними.

10.02.2023 за вх.№9512 від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області надійшов відзив на позовну заяву. Зазначив, що до спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 11.03.1984 по 01.08.1984 на посаді медбрата в пансіонаті «Карпати», з 01.08.1984 по 08.08.1988 на посаді інструктора ЛФК, з 10.08.1988 по 31.01.1994, з 07.02.1994 по 31.12.1997, з 02.01.1998 по 26.05.2000, з 26.05.2000 по 31.03.2004, з 05.04.2004 по 30.04.2017 на посаді масажиста, оскільки посади медбрата в пансіонаті, інструктора ЛФК та масажиста, де працював позивач, не відповідають Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909. Щодо підстав для зарахування періоду навчання в Бориславському медичному училищі до спеціального стажу, звернув увагу, що відповідно до ст. 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту», час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців. Враховуючи те, що відсутні підстави для зарахування до спеціального стажу періодів роботи з 11.03.1984 по 01.08.1984 на посаді медбрата в пансіонаті «Карпати», з 01.08.1984 по 08.08.1988 на посаді інструктора ЛФК, з 10.08.1988 по 31.01.1994, з 07.02.1994 по 31.12.1997, з 02.01.1998 по 26.05.2000, з 26.05.2000 по 31.03.2004, з 05.04.2004 по 30.04.2017 на посаді масажиста, відтак відсутні підстави для зарахування періоду навчання в Бориславському медичному училищі. З огляду на наведене просить суд відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01.12.2022 звернувся до головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області з заявою щодо призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до положень пункту 4.2 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Рішенням головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 09 від 07.12.2022 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років в зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи не менше 26 років 6 місяців.

Згідно наданих для призначення пенсії документів страховий стаж становить 39 років 11 місяців 10 днів, спеціальний стаж роботи- відсутній.

До спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 11.03.1984 по 01.08.1984 на посаді медбрата в пансіонаті «Карпати», з 01.08.1984 по 08.08.1988 на посаді інструктора ЛФК, з 10.08.1988 по 31.01.1994, з 07.02.1994 по 31.12.1997, з 02.01.1998 по 26.05.2000, з 26.05.2000 по 31.03.2004, з 05.04.2004 по 30.04.2017 на посаді масажиста, оскільки посади медбрата в пансіонаті, інструктора ЛФК та масажиста, де працював позивач, не відповідають Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909.

Вважаючи вказане рішення протиправним позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції У країни, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі Закон №1788-ХІІ) пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно зі статті 52 Закону №1788-ХІІ, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 01 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 01 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 01 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 01 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 01 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років.

Суд зазначає, що в оскарженому рішенні Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області визначило, що до позивача застосовуються положення пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ, відповідно до змісту якого, право на пенсію за вислугою років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за Переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.10.2017 не менше 26 років 6 місяців.

Підставою для відмови у призначенні пенсії для вислуги років став висновок відповідача-2 про те, що спеціальний стаж на посадах, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, у ОСОБА_1 відсутній, оскільки ним до спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 11.03.1984 по 01.08.1984 на посаді медбрата в пансіонаті «Карпати», з 01.08.1984 по 08.08.1988 на посаді інструктора ЛФК, з 10.08.1988 по 31.01.1994, з 07.02.1994 по 31.12.1997, з 02.01.1998 по 26.05.2000, з 26.05.2000 по 31.03.2004, з 05.04.2004 по 30.04.2017 на посаді масажиста.

Вказані висновки відповідачів щодо відсутності підстав для зарахування до вислуги років періоду роботи масажистом, медбратом та інструктором ЛФК суперечать положенням чинного законодавства, що підтверджується наступним.

Так, статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII) передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка.

Зазначеним нормам відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , дата заповнення 14.03.1984:

- з 11.03.1984 по 01.08.1984 позивач працював медичним братом у санаторії «Карпати»;

- з 01.08.1984 по 08.08.1988 працював на посаді інструктора ЛФК у санаторії «Карпати»;

- з 10.08.1988 по 31.01.1994 працював на посаді масажиста пансіонату «Едельвейс»;

- з 07.02.1994 по 02.01.1997 працював на посаді масажист пансіонату «Зелений Бір»;

- з 02.01.1997 по 31.12.1997 працював на посаді масажист пансіонату «Зелений Бір»;

- з 02.01.1998 по 26.05.2000 працював на посаді масажист пансіонату КП лікувальної бази «Зелений Бір»;

- з 26.05.2000 по 31.03.2004 працював на посаді масажист пансіонату Філії лікувально-оздоровчої бази «Зелений Бір»;

- з 05.04.2004 по 30.04.2017 працював на посаді масажист пансіонату КП «Зелений Бір».

Суд зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі Перелік №909).

Відповідно до розділу 2 «Охорона здоров`я» Переліку №909 право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працювали у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої і невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 №2801-XII (далі Закон №2801-XII) встановлено, що до середнього медичного персоналу відносяться особи, які отримали спеціальну освіту та відповідну кваліфікацію в середніх медичних навчальних закладах і допущені в установленому порядку до медичної діяльності.

При цьому, статтею 74 Закону №2801-XII визначено, що медичною діяльністю можуть займатися особи, які мають відповідну спеціальну освіту.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач у 1980 вступив до Уманського медичного училища, а в 1984 році закінчив повний курс Бориславського медичного училища по спеціальності фельдшер. Присвоєно кваліфікацію фельдшера (диплом Серії ЖТ №897665 від 01.03.1984).

Після закінчення даного навчального закладу в період з 03.1984 по 01.08.1984 на посаді медбрата в пансіонаті «Карпати», з 01.08.1984 по 08.08.1988 на посаді інструктора ЛФК, з 10.08.1988 по 31.01.1994, з 07.02.1994 по 31.12.1997, з 02.01.1998 по 26.05.2000, з 26.05.2000 по 31.03.2004, з 05.04.2004 по 30.04.2017 на посаді масажиста, робота на яких не зарахована відповідачами до його вислуги років.

Відповідно до Класифікатора професій ДК 003:2005 під кодом 3231 міститься назва посади «Сестра медична з масажу». Такий класифікатор відсилає до 78 Довідника кваліфікаційних характеристик працівників.

Згідно з Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників системи охорони здоров`я, що введений в дію наказом Міністерства охорони здоров`я України №117 від 29.03.2002, під №30 зареєстровано посаду «Сестра медична з масажу», втім у вказаному Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників системи охорони здоров`я взагалі відсутня така посада як «Масажист».

При цьому, у відповідності до наказу Міністерства охорони здоров`я України №146 від 23.10.1991 «Про атестацію середніх медичних працівників» та згідно з Номенклатурою спеціальностей зазначених в ньому, посада масажиста відповідає посаді сестри медичної з масажу і відноситься до середнього медичного персоналу та зараховується до медичного стажу.

Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З урахуванням викладеного, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права, в тому числі й не зарахування періоду роботи до страхового стажу.

Аналогічна за змістом позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06.02.2018 у справі №677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17) та від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі пункту 4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з нормами пункту 4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Водночас, відповідачем-2 не здійснено певних дій щодо отримання додаткових документів, які були б достатніми для підтвердження або ж спростування факту роботи позивача у спірний період на посаді, що підлягає зарахуванню до вислуги років.

Таким чином, суд дійшов висновку, що робота ОСОБА_1 на посаді «масажиста» у період з 10.08.1988 по 31.01.1994, з 07.02.1994 по 31.12.1997, з 02.01.1998 по 26.05.2000, з 26.05.2000 по 31.03.2004, з 05.04.2004 по 30.04.2017 повинна була бути зарахована відповідачем до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, як така що відповідає наказу Міністерства охорони здоров`я України №146 від 23.10.1991 «Про атестацію середніх медичних працівників» і згідно з Номенклатурою спеціальностей зазначених в ньому, а саме посада масажиста відповідає посаді сестри медичної з масажу і відноситься до середнього медичного персоналу та зараховується до медичного стажу.

Отже, позивачу протиправно відмовлено у зарахуванні до спеціального стажу (пільгового стажу) періодів роботи на посаді «масажиста» із 10.08.1988 по 31.01.1994, з 07.02.1994 по 31.12.1997, з 02.01.1998 по 26.05.2000, з 26.05.2000 по 31.03.2004, з 05.04.2004 по 30.04.2017.

Щодо зарахування до спеціального стажу у сфері охорони здоров`я періоду навчання позивача у Бориславському медичному училищі, суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом «д» статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах з підготовки кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_2 в 1984 році закінчив навчання в Бориславському медичному училищі, по закінченню якого отримав диплом серії НОМЕР_3 від 01.03.1984 по спеціальності «фельдшерській» та присвоєно кваліфікацію «фельдшера».

Згідно архівної довідки комунального закладу Львівської обласної ради «Бориславський фаховий медичний коледж», ОСОБА_1 , згідно з архівними документами дійсно навчався в Бориславському медичному училищі на базі неповної середньої освіти на фельдшерській спеціальності по переводу з Уманського медичного училища за сімейними обставинами з 26.01.1981 (нак. №10 від 26.01.1981) по 01.03.1984 (нак. №23 від 01.03.1984), яке закінчив із здобуттям кваліфікації фельдшер. Дане підтверджується Дипломом ЖТ №897665 від 01.1984 Бориславського медичного училища

В довідці зазначено, що згідно рішення Львівської обласної ради №475 від 26.02.2008 «Про реорганізацію Бориславського медичного училища у Бориславський медичний коледж» та довідки АБ №090826 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, виданої 12.06.2008 року, Бориславське медичне училище реорганізовано у Бориславський медичний коледж.

При цьому, з 11.03.1984 по 01.08.1984 позивач працював на посаді медбрата в пансіонаті «Карпати», що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 .

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що період навчання позивача у середньому спеціальному навчальному закладі входить до спеціального стажу у сфері охорони здоров`я, так як Диплом отримано 01.03.1984, а запис про працевлаштування 11.03.1984 медбратом у санаторій «Карпати».

Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі №442/4963/17 та у постанові від 18.06.2020 у справі №676/3013/17.

Відтак, враховуючи вказане, відповідачем протиправно не було враховано до спеціального стажу у сфері охорони здоров`я відповідності до Постанови №909 період навчання в Бориславському медичному училищі.

При цьому, суд відмічає, що відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, враховуючи, що ще під час призначення пенсії у відповідача були в наявності всі документи, які давали змогу встановити характер стажу позивача за час його навчання в Бориславському медичному училищі та періоди роботи на посаді «масажиста» із 10.08.1988 по 31.01.1994, з 07.02.1994 по 31.12.1997, з 02.01.1998 по 26.05.2000, з 26.05.2000 по 31.03.2004, з 05.04.2004 по 30.04.2017 до спеціального стажу у сфері охорони здоров`я відповідно до Постанови №909, дії відповідача не відповідають критеріям правомірності, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим суд, з урахуванням ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №09 від 07.12.2022 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати період навчання в Бориславському медичному училищі та періоди роботи на посаді «масажиста» із 10.08.1988 по 31.01.1994, з 07.02.1994 по 31.12.1997, з 02.01.1998 по 26.05.2000, з 26.05.2000 по 31.03.2004, з 05.04.2004 по 30.04.2017 до спеціального стажу позивача у сфері охорони здоров`я відповідно до Постанови №909 з дня звернення за призначенням пенсії 04.08.2022.

Крім цього, позивачем заявлено вимогу про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.12.2022 про призначення пенсії пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров`я з, щодо якої суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону №1058-IV, пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

В той же час, згідно з п.п.3 п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, яке затверджене постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за №40/26485, Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Тому питання призначення та виплати пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

З огляду на викладене, з метою захисту прав позивача та керуючись положеннями ч. 2 ст. 9 КАС України, суд дійшов висновку про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01.12.2022, з урахуванням висновків суду.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ст. 139 КАС України, при задоволенні позову судові витрати покладаються на відповідача. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ), Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області (29013, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Герцена, 10; ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання до вчинення дій задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 07.12.2022 №09 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.12.2022 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зарахувавши період навчання в Бориславському медичному училищі з 26.01.1981 по 01.03.1984 та періоди роботи на посаді «масажиста» у період з 10.08.1988 по 31.01.1994, з 07.02.1994 по 31.12.1997, з 02.01.1998 по 26.05.2000, з 26.05.2000 по 31.03.2004, з 05.04.2004 по 30.04.2017 до спеціального стажу у сфері охорони здоров`я відповідно до Постанови КМУ від 04.11.1993 №909.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривень 40 копійок сплаченого судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривень 40 копійок сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Н.І.