Справа № 200/2935/20-а
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2023-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року

м. Київ

справа №200/2935/20-а

адміністративне провадження № К/9901/27632/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Єзерова А.А., Шарапи В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08.07.2020 (головуючий суддя: Голошивець І.О.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2020 (головуючий суддя: Казначеєв Е.Г., судді: Компанієць І.Д., Ястребова Л.В.) у справі №200/2935/20-а за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

У березні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - Міноборони України або відповідач), в якому просив:

визнати протиправним і скасувати пункт 46 рішення відповідача, оформленого протоколом комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №124 від 27.09.2019;

зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача з питання виплати одноразової грошової допомоги у визначеному законом порядку та прийняти стосовно заяви рішення передбачене Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі - Порядок №975), з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08.07.2020, залишеним постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2020, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, у якій просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

IІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Верховного Суду від 12.11.2020 відкрито касаційне провадження у справі.

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено новий склад суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21.03.2023 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан. 09.08.1985 позивача звільнено зі строкової військової служби.

За інформацію, зазначеною у висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 22.04.2013 № 665/ж, складеного Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи відносно ОСОБА_1 , наявні на його тілі рубці є наслідком загоєння ран, які виникли внаслідок розривної дії снаряду та могли бути завдані у зазначений ним строк, тобто у 1985 році.

У витягу з Протоколу засідання ЦВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 26.04.2013 № 1071 зазначено, що поранення (контузія) і захворювання ОСОБА_1 , пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Також Маріупольським об`єднаним міським військовим комісаріатом видано позивачу довідку від 09.07.2013 №387 про те, що він дійсно приймав участь у бойових діях в ДРА у період з 21.06.1983 по 09.08.1985.

25.06.2013 позивачу первинно встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (довідка МСЕК серії 10 ААВ №495307 від 08.07.2013).

За результатами неодноразового переогляду, позивачу підтверджено групу та причини настання інвалідності (довідки МСЕК серія 10 ААВ №519956 від 16.07.2015, серія АВ №0719355 від 08.08.2017, серія 12 ААБ № 065390 від 25.07.2019).

Відповідно до інформації, що міститься у посвідченні серія НОМЕР_1 від 09.08.2017, ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, інвалідів війни.

У зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, позивач 20.02.2019 через обласний комісаріат Донецької області звернувся із заявою про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону №2011-ХІІ.

25.02.2019 обласним комісаріатом надано відповідь №11/182, якою позивача повідомлено, що у зв`язку із неповним комплектом документів не можливо зробити висновок про призначення одноразової грошової допомоги. Зазначено про відсутність первинної довідки до акта огляду МСЕК. Наголошено, що усі необхідні документи повинні бути належним чином засвідчені та надані у 2-ох примірниках через Маріупольський об`єднаний міський військовий комісаріат, або безпосередньо на адресу обласного комісаріату.

Вважаючи дії Донецького ОВК протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28.05.2019 справі №200/4251/19-а, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 14.08.2019, позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Міноборони України задоволено частково:

визнано протиправними дії Донецького ОВК щодо залишення без реалізації заяви ОСОБА_1 подану для призначення одноразової грошової допомоги згідно із пунктом 13 Постанови Уряду від 25.12.2013 №975;

зобов`язано Донецький ОВК розглянути заяву ОСОБА_1 та подати відповідний висновок із заявою та документами до Міністерства оборони України, в порядку передбаченому Порядком № 975.

За результатами розгляду заяви позивача на виконання судового рішення у справі №200/4251/19-а, комісією Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення, оформлене протоколом від 27.09.2019 №124, про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. Відмова мотивована тим, що інвалідність встановлена понад 3-х місячний строк, а також заявником не подано документів, що свідчать про причини та обставини поранення (травми, каліцтва).

Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у зв`язку із встановлення ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби під час перебування в країнах, де велись бойові дії, у нього виникло право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги. Стверджує, що документом, який свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження може бути будь-який документ, який містить таку інформацію. Відповідно, на переконання позивача, висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 22.04.2013 №665/ж, складений Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи відносно ОСОБА_1 , а також витяг з Протоколу засідання ЦВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 26.04.2013 №1071 є належними документами, що містять інформацію про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.

Також з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.03.2018 у справі №276/322/17, позивач стверджує, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження. З огляду на те, що інвалідність позивача настала внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження служби, відсутні підстави для обмеження права на отримання ОГД тримісячним строком.

Відповідач позов не визнав. Стверджує, що позивач проходив строкову військову службу, первинно ІІІ групу інвалідності йому встановлено 25.06.2013, а тому відповідно до вимог статті 16 Закону №2011-ХІІ в редакції, чинній на момент встановлення інвалідності, граничний термін отримання інвалідності, яка б давала підстави для виплати допомоги у разі інвалідності, сплинув після закінчення трьох місяців з моменту звільнення зі служби, що вказує на відсутність правових підстав для нарахування та виплати зазначеної допомоги. Також відповідач зазначає, що позивачем не подано документів, що свідчать про причини та обставини поранення (травми, каліцтва).

V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми, або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, а отже відсутні підстави для отримання одноразової грошової допомоги.

Водночас суди обох інстанцій з посиланням на правові висновки Верховного Суду України у справах №21-563а14, № 21-446а14 та № 21-135а15 зазначили, що право на отримання допомоги виникає у військовослужбовця з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби. Одноразова грошова допомога є компенсаційним механізмом соціального захисту військовослужбовців, який спрямований на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Отже, за висновками судів попередніх інстанцій, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовані обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Скаржник, з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у справах №21-563а14 та № 21-135а15, підтриману Верховним Судом у постанові від 20.03.2018 у справі №276/322/17, стверджує, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

За позицією скаржника, тримісячний строк встановлення інвалідності після захворювання, є виправданим запобіжним заходом для виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які захворіли під час виконання обов`язків військової служби та гарантує, що виплату отримають військовослужбовці, яким встановлено інвалідність внаслідок такого захворювання, а не захворювання, яке отримано після звільнення зі служби, і не буде пов`язано з військовою службою.

Відтак, з огляду на те, що інвалідність позивача настала внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження служби, відсутні підстави для обмеження права на отримання ОГД тримісячним строком.

Щодо необхідності подання документа, що підтверджує причини та обставини порання, то скаржник наголошує, що не зобов`язаний доводити те, що його поранення не пов`язане із вчиненням правопорушення, якщо стосовно нього відсутні офіційні обвинувачення. Окрім того, судовим рішенням у справі №200/4251/19-а, яке набрало законної сили, було встановлено, що причиною та обставинами поранення позивача є виконання ним обов`язків військової служби. Вважає, що обставини встановлені у вказаній справі є преюдиційними та мали бути враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні цього спору.

Відповідач процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався.

VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального права та дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 41 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час вирішення питання про призначення ОГД; далі - Закон №2232-ХІІ) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною другою статті 16-2 Закону №2011-ХІІ (в редакції, чинній на час вирішення питання про призначення ОГД) передбачалося, що одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, урегульовано Порядком № 975.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 975 особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане із датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26.06.2018 у справі 750/5074/17, від 14.08.2018 у справі №807/15426/18, від 26.10.2018 у справі № 820/2504/18 та інших.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІІІ групу інвалідності позивачу первинно встановлено 25.06.2013, тому одноразова грошова допомога має призначатись та виплачуватись відповідно до вимог законодавства, яке було чинне на момент встановлення йому ІІІ групи інвалідності.

Відповідно застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, а саме Закон №2011-ХІІ, в редакції Закону України №328 від 03.11.2006 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб», яка діяла з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499 (надалі - Порядок №499).

Так, частинами другою та шостою статті 16 Закону №2011-XII, в редакції чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, було передбачено: 2) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України; 6) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Пунктом другим Порядку № 499 також передбачалося, що одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям строкової служби у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності, заподіяного їм під час проходження військової служби, чи в разі настання інвалідності під час проходження військової служби та особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, залежно від ступеня втрати працездатності - у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.

Важливою умовою для правильного тлумачення наведених норм статті 16 Закону №2011-XII в редакції, чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, є розуміння видів військової служби, визначених Законом №2232-XII.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2232-XII проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Згідно із частиною четвертою статті 2 цього ж Закону (в редакції до 1 січня 2014 року) існують такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Отже, строкова служба є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.

Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 26.06.2018 у справі №750/5074/17 відступив від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №276/322/17 (№К/9901/2174/17), відповідно до якого військовослужбовці строкової військової служби мають право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, у разі встановленні їм інвалідності, незалежно від часу її настання, та сформулював наступний висновок:

« частиною шостою статті 16 Закону № 2011-XII (в редакції чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року) для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону №2011-ХІІ після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає».

Суд не знаходить підстав для відступу від цього правового висновку у справі, що розглядається.

Таким чином, оскільки позивачу вперше інвалідність встановлена більше ніж через 27 роки після звільнення зі строкової військової служби, право на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону №2011-ХІІ (у редакції Закону №328 від 03.11.2006) у позивача відсутнє.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.03.2021 у справі №240/5948/18, від 25.01.2022 у справі №200/11976/19-а, від 27.07.2022 у справі №240/6189/18, від 29.09.2022 у справі №825/1688/17 та інших.

Посилання судів першої та апеляційної інстанцій на правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі №21-563а14, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Верховний Суд України у цих справах вирішував питання рівнозначності умов для виплати військовослужбовцям (не строкової військової служби) страхових сум, які були передбачені статтею 16 Закону №2011-ХІІ в редакції до 1 січня 2007 року, та одноразової грошової допомоги, яка була запроваджена з 1 січня 2007 року, та сформульовано висновок, що у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Отже у зазначеній справі фактичні обставини є відмінними.

Беручи до уваги наведене, Верховний Суд вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішень судів попередніх інстанцій в частині висновків, що стосуються права на отримання ОГД у зв`язку із встановленням інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі строкової служби.

Щодо необхідності подання разом із заявою про призначення ОГД документу, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), колегія суддів зазначає таке.

Подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді.

Так, Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 10.04.2019 у справі №822/220/18 відступив від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах в частині визнання актів судово-медичного дослідження та витягів з протоколу військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, достатніми та належними доказами, у розумінні п. 11 Порядку № 975, що свідчать про причини та обставини поранення (травми, контузії та захворювання) військовослужбовця, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №729/426/17, від 21.08.2018 у справі №295/13892/16-а, від 23.10.2018 у справі №822/3005/17, від 11.12.2018 у справі №740/1538/17, від 29.01.2019 у справі №293/342/17, та сформулював наступний правовий висновок:

« документами, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, можуть бути лише достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем такого поранення. Неподання особою, яка звернулася за призначенням одноразової грошової допомоги, документів, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не створює для Міноборони обов`язку щодо їх витребовування».

У зазначеній справі Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що надані позивачем документи на підтвердження причин та обставин поранення (контузії, травми або каліцтва), а саме: акт судово-медичного дослідження та протокол засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону, не містять відомостей про обставини поранення позивача, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Колегія суддів не знаходить підстав для відступу від цього правового висновку у справі, що розглядається.

За наслідками дослідження змісту висновку спеціаліста у галузі медичної експертизи, що зазначений в акті судово-медичного дослідження № 665/ж від 22.04.2013, апеляційний суд констатував, що такий вказує лише на характер і давність тілесних ушкоджень, тобто імовірність спричинення рубців на тілі пораненням у ході бойових дій, яке могло мати місце у 1985 році. В цьому висновку спеціаліст не робить висновків стосовно виду предметів, якими обстежуваному завдано травми, механізму утворення тілесних ушкоджень, можливих обставин травмування.

Оцінивши зміст витягу з Протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 26.04.2013 № 1071, апеляційний суд дійшов висновку, що такий постановлений на підставі висновку спеціаліста у галузі медичної експертизи, які зазначені в акті судово-медичного дослідження № 665/ж від 22.04.2013, у якому відомості про обставини поранення та контузії, встановлені зі слів позивача.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що позивачем не додано документ, який свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), а тому Комісія обґрунтовано відмовила позивачу у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що судовими рішеннями у справі №200/4251/19-а було встановлено, що причиною та обставинними поранення позивача є виконання ним обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, оскільки у цих судових рішеннях не надавалася правова оцінка факту наявності або відсутності у позивача документа, що свідчить про причини та обставини поранення. Предметом спору у справі №200/4251/19-а було надання оцінки діям Донецького ОВК щодо розгляду поданої позивачем заяви від 20.02.2019 про призначення і виплату ОГД.

VІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

За правилами статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Беручи до уваги наведене, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність зміни мотивувальної частини рішень судів попередніх інстанцій, виклавши її в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08.07.2020 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2020 у справі №200/2935/20-а змінити, виклавши їх мотивувальну частину, в редакції цієї постанови.

В решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08.07.2020 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2020 у справі №200/2935/20-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

А. А. Єзеров

В. М. Шарапа