Справа № 420/6968/22
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2023-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6968/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 17 травня 2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83), в якій позивач просив:

- Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області від 30.04.2021 року;

- Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком позивачу з дати припинення як непрацюючому пенсіонеру, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою поданою представником.

Після усунення недоліків ухвалою суду від 27 січня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що до грудня 2015 року позивач проживав в місті Одесі та отримував пенсію за віком, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв`язку з чим з 01.01.2015 року виплату пенсії припинено.

Позивач зазначає, що 13.01.2020 року його представник за нотаріально посвідченою довіреністю Богач В.І. звернулася до Малиновського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсій за віком з дати припинення, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року, але відповідачем було відмовлено у поновленні виплати пенсії.

За захистом своїх прав позивач звернувся до суду та рішенням суду від 25.03.2021 року по справі № 420/14792/20 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 від 13.01.2020 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області розглянути по суті заяву від 13.01.2020 року про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 та прийняти рішення відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1), з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Представник позивача звернувся до ГУПФУ в Одеській області із заявою про поновлення пенсії ОСОБА_1 та листом від 01.04.2022 року надіслано рішення від 30.04.2021 року про відмову в поновленні виплати пенсії. В обґрунтування прийнятого рішення відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 необхідно самостійно звернутись та надати паспорт громадянина України. Не надано документи про фактичне проживання в межах України.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_1 призначено пенсію за віком довічно, та відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» він має право на отримання пенсійних виплат.

Також позивач зазначив, що з 01 жовтня 2017 року згідно з пенсійної реформи України почато осучаснення (підвищення) пенсій в автоматичному режимі, без звернення пенсіонерів, за матеріалами пенсійних справ. А тому, на думку представника позивач, відповідач повинен з жовтня 2017 року провести осучаснення позивачу пенсії за віком.

Крім того, позивач зазначив, що відповідач протиправно відмовляється виплачувати пенсію на банківський рахунок, посилаючись на п. 10 Порядку виплати пенсії та грошової допомоги згідно з якого заява про виплату пенсії подається до органу пенсійного фонду одержувачем особисто за місцем проживання або приймається від установи уповноваженого банку, що суперечить висновкам Верховного Суду викладеним у постанові від 20 січня 2022 року по справі № 280/4551/21.

До суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № ЕП/3620/23 від 03.02.2023 року), в якому відповідач заперечував проти позовних вимог та зазначив, що пунктом 10 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів пенсій через їх поточні рахунки у банках, затвердженого постановою КМУ від 30.08.1999 №1596 (далі Порядок №1596) встановлено, що заява про виплату пенсії подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача або приймається органом Пенсійного фонду від установи уповноваженого банку.

Також відповідач звертає увагу, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності вчинені або не вчинені на виконання судового рішення не можуть розглядатися в окремому судовому провадженні, та відповідно до ст. 238 КАС України таке провадження підлягає закриттю.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов`язання прийняти рішення про призначення пенсії, оскільки це є втручанням в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень та буде виходити за межі завдань адміністративного судочинства.

Окрім того, відповідач зазначив, що позов подано з пропуском строку звернення до суду, оскільки з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна дізнатись про порушення своїх прав, таку думку висловив Верховний Суд в постанові від 31.03.2021 року по справі № 240/12017/19. Позивач звернувся з позовом до суду в 2022 році, при цьому позовні вимоги стосуються скасування рішення ГУПФУ в Одеській області від 30.04.2021 року та поновленню пенсії з 01.10.2017, що виходить за межі шестимісячного строку, встановленого ст.122 КАС України.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

На виконання ухвали суду відповідачем надано належним чином засвідчену копію пенсійної справи позивача (вхід. № 4184/22 від 13.02.2023 року).

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

ОСОБА_1 був пенсіонером та отримував пенсію за віком, що підтверджено пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 від 15.09.2010 року.

Позивачу було призначено пенсію за віком, що підтверджено Протоколом №50231 від 06.07.2009 року.

Сторонами не заперечується, що позивачу із виїздом за кордон виплату пенсії припинено.

13.01.2020 року позивач через свого представника звернувся до ГУПФУ в Одеській області із заявою про поновлення пенсії за віком та листом від 04.09.2020 року №7926-7802/КО-02/8-1500/20 відповідачем роз`яснено про відсутність законодавчих підстав для поновлення виплати пенсії позивачу.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до суду та рішенням суду від 25.03.2021 року по справі № 420/14792/20 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 від 13.01.2020 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області розглянути по суті заяву від 13.01.2020 року про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 та прийняти рішення відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1), з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Матеріалами пенсійної справи підтверджено, що на виконання вказаного рішення суду відповідач розглянув заяву ОСОБА_1 та рішенням від 30.04.2021 року у поновленні пенсії позивачу відмовлено.

В оскаржуваному рішенні відповідач посилався на п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058, згідно з яким виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України та зазначив, що на теперішній час між Україною та Державою Ізраїль угоди про виплату пенсій не укладено.

З питань поновлення виплати пенсії пенсіонеру необхідно особисто звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України, в якому перебуває на обліку. Особа, яка звертається за пенсією, має пред`явити паспорт або інший документ, що посвідчує особу, місце її проживання (реєстрацію) та вік.

Враховуючи зазначене, а також те, що до рішення не долучені документи про фактичне проживання і межах України, для поновлення виплати пенсії підстави відсутні.

Не погодившись з рішенням про відмову у поновленні пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058) законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Суд встановив, що 13.01.2020 року позивач через свого представника подав заяву встановленого зразка про призначення/перерахунок пенсії, в якій просив перерахувати, з дати припинення, із застосуванням всіх приміщень, індексацій, надбавок та передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, здійснити призначення пенсії з 01.10.2017 року відповідно до пенсійної реформи України.

На виконання рішення суду від 25.03.2021 року по справі № 420/14792/20 відповідач розглянув цю заяву ОСОБА_1 та рішенням від 30.04.2021 року у поновленні пенсії позивачу відмовлено.

Підставою відмови у поновленні пенсії зазначено, що на теперішній час між Україною та Державою Ізраїль угоди про виплату пенсій не укладено, та реалізація рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 потребує прийняття спеціального Закону України, яким будуть передбачені умови, норми та механізм виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Крім того, в оскаржуваному рішенні вказано, що з питань поновлення виплати пенсіонеру необхідно особисто звернутися до територіального орган Пенсійного фонду України та ОСОБА_1 не долучені документи про фактичне проживання у межах України, а тому підстави для поновлення виплати пенсії відсутні.

Таким чином в оскаржуваному рішенні відповідач посилався на п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058, згідно з яким виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України та зазначив, що на теперішній час між Україною та Державою Ізраїль угоди про виплату пенсій не укладено.

Надаючи оцінку вказаним доводам, суд зазначає таке.

Приписами п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058 встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з статті 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Відповідно до ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Так, Конституційний Суд України своїм Рішенням від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 визнав положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV такими, що не відповідають Конституції України.

В цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Пунктом 2 резолютивної частини цього рішення встановлено, що положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України

цього Рішення.

Таким чином, в контексті предмета спору, положення пункту 2 частини першої статті 49 Закону №1058 втратили чинність з 07.10.2009 року.

Водночас згідно з п.3 резолютивної частини цього рішення Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Станом на дату розгляду справи зазначена правова колізія Верховною Радою України не вирішена.

Відповідні зміни до законодавства станом на момент виникнення спірних правовідносин не були внесені, а тому відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови, за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18.

Таким чином, суд вважає, що не врегулювання цього питання на законодавчому рівні не може покладати на позивача надмірний тягар у вигляді не відновлення його порушених прав.

За таких встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що керуючись Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 позивач має право на поновлення виплати пенсії.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону № 1058-ІV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Згідно із частиною другою статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі також - Порядок № 22-1, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (пункт 4.1 Порядку № 22-1).

Згідно з пунктом 2.8. Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Пунктом 4.3 Порядку № 22-1 передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

У разі, якщо згідно з національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах до тих пір, поки такі виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон № 1058-ІV гарантують всім громадянам України за певних умов право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

При первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону № 1058-IV.

При цьому законодавством чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Враховуючи викладені норми матеріального права та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що позивач має право на відновлення пенсії з дати її припинення.

Суд встановив, що окрім посилання в оскаржуваному рішенні про відмову у поновленні пенсії на відсутність угоди про виплату пенсії між Україною та Державою Ізраїль й спеціального закону, яким були б передбачені умови, норми та механізм виплати пенсії особам, які виїхали за кордон, відповідач ще посилався на те, що з питань поновлення виплати пенсіонеру необхідно особисто звернутися до територіального орган Пенсійного фонду України та ОСОБА_1 не долучені документи про фактичне проживання у межах України.

Надаючи оцінку цим доводам відповідача, суд виходить із застосування таких норм права.

Так, ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка регулює питання поновлення виплати пенсії, такої вимоги не містить.

В той же час пунктом 1.5 розділу 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку, як одержувача пенсії.

Таким чином, аналіз наведених норм права доводить, що заява про поновлення пенсії може бути подана як пенсіонером особисто, так і його законним представником, яким, в свою чергу, є не лише особа, яка представляє майнові права та законні інтереси недієздатних та обмежено дієздатних осіб, як це встановлено ст. 242 ЦК України, а й особа, яка представляє майнові права та інтереси дієздатних осіб, але таких, що через свій фізичних стан (старість, хвороба) не можуть особисто здійснювати свої права та виконувати свої обов`язки».

В такому випадку суд вважає дії позивача щодо звернення до пенсійного органу через представника обґрунтованими та такими, що відповідають наведеним вище нормам права, і наведена підстава не може бути підставою для відмови у поновленні пенсії.

За сукупністю встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області від 30.04.2021 року є правомірними та належать задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи, що судом відхилені підстави відмови у поновленні пенсії позивачу, та не встановлені підстави для вчинення відповідачем додаткових дій в межах власних повноважень з питання поновлення виплати пенсії позивачу, суд доходить висновку, що решт позовних вимог є частково обґрунтованими та належать задоволенню шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату пенсії за віком позивачу як непрацюючому пенсіонеру з дати припинення.

Разом з тим не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо поновлення виплати пенсії за віком позивачу з дати припинення із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою поданою представником, оскільки такі вимоги є передчасними.

Так, зі змісту пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Перерахунок пенсії позивача, індексація та осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України належать до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум, відтак у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації, застосування підвищень та осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.

Однак, на час розгляду справи, виплата пенсії позивачу не поновлено та відповідачем не допущено порушення права позивача на виплату пенсії із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України. Крім того, на час розгляду справи не порушено право позивача на виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою поданою представником, що виключає необхідність у захисті такого права.

Стосовно доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду та залишення позову без розгляду, суд зазначає, що згідно ч.2 ст.46 Закону №1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Тому суд доходить висновку, що позивач має право на виплату пенсії без обмеження строком, тобто за обставини у цій справі, з дати припинення її виплати, відповідно до приписів ч.2 ст.46 Закону №1058.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, частково не довів, з посиланням на відповідні докази правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

У зв`язку з задоволенням позову частково, сплачений судовий збір належить стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної основної частини в розмірі 992, 40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) про відмову у поновленні пенсії від 30.04.2021 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) з дати припинення.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 992, 40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 Розділу IV Прикінцеві положення КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко