Справа № 120/9836/22
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2023-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

21 березня 2023 р. Справа № 120/9836/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного ОТО Національної гвардії України від 06 березня 2018 року № 11 о/с його звільнено з військової служби в запас.

Іншим наказом командира військової частини № НОМЕР_2 від 07 березня 2018 року ОСОБА_1 з 11 березня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України позивачу не проведено нарахування та виплату компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення, у зв`язку із чим останній звернувся з позовними заявами до суду.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 120/4432/20 ОСОБА_1 30 липня 2021 року виплачено кошти в сумі 9063,70 гривень.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 120/4178/21-а військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України 19 жовтня 2021 року виплачено позивачеві кошти в сумі 9872,78 гривень.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 120/5227/21-а та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року відповідачем 29 квітня та 15 липня 2022 року виплачено ОСОБА_1 кошти в загальному розмірі 80080,15 гривень.

На виконання іншого рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2022 року у справі № 120/67/22 військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України 19 листопада 2022 року виплачено позивачеві кошти в сумі 24019,98 гривень.

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем проведено 19 листопада 2022 року.

Позивач вважає, що непроведення своєчасного розрахунку при звільненні порушує його права, у зв`язку із чим звернувся з позовною заявою до суду, у якій просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язати відповідача нарахувати й виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 березня 2018 року по 19 листопада 2022 року включно.

Ухвалою від 05 грудня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою витребувано у військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України інформацію про середньоденний розмір заробітку ОСОБА_1 у січні 2018 року та у лютому 2018 року, інформацію щодо його грошового забезпечення у січні 2018 року та у лютому 2018 року, а також інформацію про суму виплат та їх складові, які були здійсненні позивачу станом на день його виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, а також докази проведення інших виплат позивачу (в тому числі і на виконання судових рішень), що мало місце після виключення позивача зі списків особового складу військової частини (виплати індексації грошового забезпечення, компенсації за додаткову відпустку, тощо).

30 грудня 2022 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України до спірних правовідносин не застосовуються, а тому відсутні підстави стверджувати, що позивач має право на отримання компенсації середнього заробітку за затримку виплати остаточного розрахунку при звільненні. Відповідач вважає свої дії правомірними, а тому просить відмовити у задоволенні позову. Також у відзиві на позовну заяву відповідач просив суд залишити позовну заяву без розгляду в зв`язку з пропущенням позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Разом із відзивом надано також і витребувану судом інформацію.

23 січня 2023 року позивачем подано до суду клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 01 лютого 2023 року задоволено та витребувано у військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України належним чином засвідчену копію платіжного доручення, яким підтверджується виплата ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року у справі № 120/5227/21-а.

Також 23 січня 2023 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якій додатково навів аргументи щодо задоволення позовних вимог. Окрім того, у такій ОСОБА_1 заперечив щодо залишення позовної заяви без розгляду.

На виконання вимог ухвали від 01 лютого 2023 року військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України 15 лютого 2023 року подано до суду копії платіжних доручень № 1448 від 29 квітня 2022 року та № 2447 від 08 липня 2022 року, якими підтверджується виплата позивачу грошових коштів в сумі 54432 гривень та 25647,95 гривень відповідно.

Ухвалою суду від 21 березня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

У період з 11 вересня 2013 року по 10 березня 2018 року позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частина НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 07 березня 2018 року № 59 ОСОБА_1 з 11 березня 2018 року виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення.

Проте у день виключення позивача з військової частини з ним не проведено розрахунок по усім видам грошового забезпечення, у зв`язку із чим він ініціював звернення до суду з позовними заявами щодо нарахування та виплати відповідних складових грошового забезпечення.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року, ухваленому за результатами розгляду адміністративної справи № 120/4432/20, задоволено позовну заяву ОСОБА_1 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з вересня 2013 року по квітень 2014 року, за жовтень 2014 року, за січень 2015 року, за період з березня 2015 року по травень 2015 року, за період з вересня 2015 року по листопад 2015 року, з січня 2016 року по травень 2016 року, за період з січня 2017 року по грудень 2017 року та за період з 01 січня 2018 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням базового місяця січня 2008 року.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року скасовано в частині встановлення для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) та прийнято в цій частині нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позову в частині встановлення для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) 01 січня 2008 року.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 120/4432/20 відповідачем 08 квітня та 30 липня 2021 року виплачено ОСОБА_1 кошти в загальному розмірі сумі 8933,99 гривень, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України вих. № 318 від 29 грудня 2022 року.

Іншим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 120/4178/21-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема рішенням суду зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702, за 2013 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 10 березня 2018 року.

На виконання згадуваного рішення суду військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України 19 жовтня 2021 року виплачено позивачеві кошти в сумі 9872,78 гривень, що підтверджується копією платіжного доручення № 3669 від 19 жовтня 2021 року та довідкою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України вих. № 318 від 29 грудня 2022 року.

Далі, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 120/5227/21-а позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з вересня 2013 року по квітень 2014 року, за жовтень 2014 року, за січень 2015 року, за період з березня 2015 року по травень 2015 року, за період з вересня 2015 року по листопад 2015 року з урахуванням базового місяця січень 2008 року, врахувавши при цьому раніше виплачені суми.

Проте постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 січня 2016 року по 01 травня 2016 року, за період з січня 2017 року по грудень 2017 року та за період з 01 січня 2018 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням базового місяця 2008 року.

На виконання зазначених судових рішень відповідачем 29 квітня та 08 липня 2022 року виплачено ОСОБА_1 кошти в загальному розмірі 80079,95 гривень, про що свідчить довідка військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України вих. № 318 від 29 грудня 2022 року.

Ще одним рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2022 року, ухваленому за результатами розгляду адміністративної справи № 120/67/22, позов ОСОБА_1 задоволено. Таким рішенням зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з травня 2014 року по вересень 2014 року включно, з листопада 2014 року по грудень 2014 року включно, за лютий 2015 року, з червня 2015 року по серпень 2015 року включно, за грудень 2015 року, з червня 2016 року по грудень 2016 року включно, враховуючи базовий місяць січень 2008 року, врахувавши при цьому раніше виплачені суми.

На виконання такого судового рішення військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України 19 листопада 2022 року виплачено позивачу кошти в сумі 24019,98 гривень, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача та довідкою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України вих. № 318 від 29 грудня 2022 року.

Відтак суд установив, що остаточний розрахунок з позивачем військова частина провела 19 листопада 2022 року, адже саме цього дня на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 24019,98 гривень на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2022 року у справі № 120/67/22.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні гарантоване приписами Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

При цьому відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Так, у статті 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Разом із тим частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Таким чином, з огляду на те, що відповідачем остаточний розрахунок з позивачем проведено 19 листопада 2022 року, що свідчить про проведення повного розрахунку поза межами строку, визначеного статтею 116 КЗпП України, тому, на переконання суду, на відповідача слід покласти відповідальність, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

Така ж правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

Разом із тим, визначаючись із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить виплаті позивачеві, суд враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх рішеннях доходила висновку, згідно із яким з урахуванням конкретних обставин справи, що мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Зокрема, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду вказала на таке: "З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні".

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Судом установлено, що відповідачем при виключенні ОСОБА_1 з 11 березня 2018 року із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення не виплачено всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не виплачено суми індексації грошового забезпечення в належному розмірі та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, оскільки такі суми виплачено на виконання судових рішень лише 08 квітня 2021 року, 30 липня 2021 року, 19 жовтня 2021 року, 29 квітня 2022 року, 08 липня 2022 року та 19 листопада 2022 року.

Відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід вираховувати, починаючи з 11 березня 2018 року (наступного дня після виключення позивача із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) по 19 листопада 2022 року включно (день зарахування коштів в сумі 24019,98 гривень на картковий рахунок позивача).

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок).

Абзацом 3 пункту 2 вказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 Порядку визначено складові, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Натомість, у пункті 4 Порядку йдеться про виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Особливості обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи наведено у пункті 8 Порядку, згідно із яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Довідкою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України вих. № 318 від 29 грудня 2022 року, що долучена до відзиву на позовну заяву, підтверджується те, що у січні та у лютому 2018 року (два останні календарні місяці роботи, що передували виключенню позивача зі списків особового складу військової частини) йому нараховано по 7748 гривень за кожний місяць.

З урахуванням приписів пункту 8 Порядку середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 262,64 гривень (7748 гривень + 7748 гривень / 59 календарних днів у січні 2018 року та у лютому 2018 року), а середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні складає 450427,60 гривень (262,64*1715 календарних днів за період з 11 березня 2018 року по 19 листопада 2022 року).

Однак, на переконання суду, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить виплаті ОСОБА_1 , у порівнянні із виплаченими сумами на виконання рішення суду в загальному розмірі 450427,60 гривень не можна вважати співмірними, оскільки вони значно перевищують суму таких виплат.

Так, на необхідності застосування судом критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у вказаній постанові, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18, від 12 серпня 2020 року у справі № 400/3151/19, ряду інших.

За приписами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,273 (122906,70 гривень (сума виплат за судовими рішеннями) / 450427,60 гривень (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що підлягав би виплаті).

Відтак розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні, що слід виплатити позивачеві, становить 122966,74 гривень (262,64 гривень (середньоденний розмір заробітної плати позивача) х 0,273 (істотність частки) х 1715 (кількість календарних днів за період з 11 березня 2018 року по 19 листопада 2022 року).

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності позивачеві слід виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 березня 2018 року по 19 листопада 2022 року в розмірі 122966,74 гривень.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача таку суму слід стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, а не зобов`язувати відповідача її нараховувати та виплатити.

Водночас відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 10 березня 2018 року, адже середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні слід обраховувати з наступного дня після виключення позивача з військової частини, тобто з 11 березня 2018 року.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 992,40 гривень, що підтверджується квитанцією від 01 грудня 2022 року.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак з огляду на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 992,40 гривень, а тому на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути 496,20 гривень.

Визначаючись з приводу розміру судових витрат, які належить стягнути на користь позивача, суд зважає на те, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які співвідносяться між собою як основна та похідна, сплативши при цьому судовий збір в розмірі 992,40 гривень як за звернення до суду з позовом з однією немайновою вимогою.

А тому, задовольняючи позов частково, суд вважає, що половина від суми сплаченого судового збору і є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 березня 2018 року по 19 листопада 2022 року включно.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 березня 2018 року по 19 листопада 2022 року в розмірі 122966,74 (сто двадцять дві тисячі дев`ятсот шістдесят шість) гривень 74 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.
Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 )
Відповідач: військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: НОМЕР_4 )

Рішення суду в повному обсязі складено 21.03.2023

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович