Справа № 420/27192/21
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2023-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/27192/21
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

представника апелянта- Мунтяна Є.О.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України, Головного управління ДФС в Миколаївській області про визнання протиправним наказу про звільнення, зобов`язання поновити на рівнозначній посаді, про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України, Головного управління ДФС в Миколаївській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним наказ Державної фіскальної служби України № 1488-0 від 23.11.2021 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та скасувати його;

- поновити ОСОБА_1 в органах Державної податкової служби України на посаді рівнозначній посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області, як наслідок скасування наказу про звільнення;

- зобов`язати Державну податкову службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26.11.2021 по день ухвалення рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що наказ про його звільнення є незаконним та порушує його право на працю. На думку позивача, фактично мала місце реорганізація, а не ліквідація податкового органу, в якому він обіймав посаду начальника. Не визнаючи даного факту, відповідач не дотримався встановленої законом процедури звільнення, яка тягне за собою саме реорганізація підприємства, оскільки не попередив його про звільнення, не запропонував позивачу іншу рівнозначну посаду відповідної категорії у новоствореному органі та неправильно кваліфікував підстави його звільнення.

Також позивач зауважував, що з метою здійснення ефективного захисту права позивача рішення про його поновлення на роботі має бути виконано правонаступником роботодавця.

На думку позивача, через те, що відповідач звільнив його без законних на те підстав, він зобов`язаний нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2022 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження, адміністративний позов задоволений.

Визнаний незаконним, протиправним та скасований наказ Державної фіскальної служби України №1488-0 від 23.11.2021 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Поновлено ОСОБА_1 в органах Державної податкової служби України на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області, як наслідок скасування наказу про звільнення.

Зобов`язано Державну податкову службу України, як правонаступника Державної фіскальної служби України, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26.11.2021 по день ухвалення рішення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Державна податкова служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про те, що зобов`язання відповідача у справі не стосуються реалізації публічно-владних функцій, що були передані ДПС, і до реєстру не був внесений запис про припинення ДФС, то підстави для задоволення позовних вимог позивача до ДПС є передчасними.

Також апелянт, посилаючись на постанову Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №640/18619/18, вказав, що поновлення на рівнозначній посаді є таким, що не відповідає приписам ст. 235 КЗпП України та є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Звернув увагу апелянт і на те, що судом першої інстанції не враховані правові позиції, сформовані у постановах Верховного Суду від 11.02.2021 по справі №826/9815/18, від 14.04.2021 у справі №826/14904/18, від 13.05.2021 у справі №826/2850/17, від 03.06.2021 у справі №640/19105/19 та від 13.10.2021 у справі №803/130/16.

Позивач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався.

14.03.2021 до апеляційного суду від представника позивача адвоката Джулая Д.О. надійшла заява, яка підписана КЕП, про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що наказом Державної фіскальної служби України від 28.09.2020 №1372-о позивач поновлений на посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області з 22.11.2019(а.с. 17).

23.07.2021 комісія з реорганізації Державної фіскальної служби прийняла попередження про наступне звільнення позивача, з яким позивач ознайомлений 02.08.2021 (а.с. 18).

23.11.2021 відповідач, ДФС України, прийняв наказ №1488-о (а.с. 21) про звільнення позивача із займаної посади з 26.11.2021 у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України з повним скороченням посад та чисельності, пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП, п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Підстава: попередження про наступне звільнення від 02.08.2021.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав жодного доказу щодо пропонування позивачу іншої рівнозначної посади державної служби або нижчу посаду державної служби, що свідчить про недотримання, встановленої законом процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, яку тягне за собою реорганізація.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений Постановою КМУ №1074 від 20.10.2011 (надалі Порядок №1074).

Орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади (п. 4 Порядку №1074).

Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації (п. 5 Порядку №1074).

За приписами пункту 6 Порядку 1074 права та обов`язки органів виконавчої влади переходять:

у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття;

у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади;

у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу;

у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади;

у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 1074, орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється.

Орган виконавчої влади, щодо якого набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій.

Згідно з п. 13 Порядку №1074 акт Кабінету Міністрів України про можливість забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється, видається після здійснення заходів, пов`язаних з державною реєстрацією утвореного органу виконавчої влади як юридичної особи публічного права, затвердженням положення про нього, структури та штатного розпису його апарату, кошторису та заповненням 30 відсотків вакансій.

За приписами пунктів 14 та 15 Порядку № 1074, право підписувати документи щодо здійснення повноважень та виконання функцій з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України, зазначеним у пункті 13 цього Порядку, має керівник органу виконавчої влади, що припиняється (у разі його звільнення - заступник такого керівника), а після зазначеного дня - керівник утвореного органу виконавчої влади або органу виконавчої влади, до якого перейшли права та обов`язки органу виконавчої влади, що припиняється.

У разі звільнення керівника органу виконавчої влади, що припиняється, та його заступників право підписувати такі документи надається керівникові утвореного органу виконавчої влади або органу виконавчої влади, до якого перейшли права та обов`язки органу виконавчої влади, що припиняється.

У разі припинення органу виконавчої влади Кабінет Міністрів України утворює відповідну комісію, затверджує її голову та визначає строк проведення реорганізації або ліквідації.

Також, за приписами пунктів 18 та 19 Порядку №1074 до комісії з припинення органу виконавчої влади або територіального органу (далі - комісія) з моменту затвердження її персонального складу переходять повноваження щодо управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією або ліквідацією відповідно органу виконавчої влади або територіального органу.

Право підписувати документи щодо припинення органу виконавчої влади або територіального органу надається голові комісії з моменту його затвердження до дня внесення запису про державну реєстрацію припинення органу виконавчої влади або територіального органу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Для здійснення своїх повноважень голова комісії видає накази, використовуючи бланки органу виконавчої влади або територіального органу, що припиняється.

Відповідно до підпункту 4 пункту 21 Порядку №1074, голова комісії забезпечує дотримання порядку звільнення працівників, зокрема тих, що є членами комісії, у тому числі письмово попереджає їх не пізніше ніж за два місяці до звільнення, повідомляє державну службу зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільняє працівників і забезпечує своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видає відповідні накази та підписує необхідні документи.

Постановою КМУ від 18 грудня 2018 року №1200 Державну фіскальну службу України реорганізовано шляхом поділу на Державну податкову службу України та Державну митну службу України.

Абзацом третім пункту 2 вищезазначеної постанови встановлено, що Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

17 травня 2019 року записом №8050011 до ЄДРПОУ внесене рішення щодо припинення Державної фіскальної служби України в результаті її реорганізації.

На підставі наказу ДПС України №36 від 28.08.2019 «Про початок діяльності Державної податкової служби України» розпочато виконання Державною податковою службою України функцій і повноважень Державної фіскальної служби України.

Постановою КМУ №537 від 19.06.2019 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1 (пункт 1 постанови).

Також реорганізовані деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2 (пункт 2 Постанови КМУ №537 від 19.06.2019).

Також пунктом 4 Постанови КМУ №537 від 19.06.2019 визначено, що територіальні органи Державної податкової служби є правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності.

Отже за приписами Постанови КМУ №537 від 19.06.2019 був утворений, юридична особа публічного права, територіальний орган Державної податкової служби України, зокрема Головне управління ДПС у Миколаївській області (), а Головне управління ДФС у Миколаївській області () було реорганізоване шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Миколаївській області ().

При цьому реорганізація Головного управління ДФС у Миколаївській області () мала наслідком припинення Головного управління ДФС у Миколаївській області ().

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначається Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (тут і надалі Закон №889-VIII в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин 23.11.2021).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно з ч. 2 ст.1 Закону №889-VIII державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

За змістом частин 2, 3 ст. 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частина 5 ст. 22 Закону №889-VIII передбачає, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону №889-VIII, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Так, за приписами частини 1 ст. 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3)отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

При цьому абзацом першим частиною 3 статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

За приписами абзацу другого частини 3 статті 87 Закону №889-VIII одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Абзац третій частини 3 статті 87 Закону №889-VIII містить норму відповідно до якої державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Враховуючи зазначені норми матеріального права, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, апеляційний суд зазначає, що реорганізація Головного управління ДФС у Миколаївській області () мала наслідок припинення цієї юридичної особи (з 06.08.2019 - в стані припинення, запис в ЄДРПУОГФ - 7030555). При цьому реорганізація відбувалась шляхом приєднання з новоутвореною юридичною особою з Головним управлінням ДПС у Миколаївській області ().

За вказаних обставин, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо реорганізації, а не ліквідації Головного управління ДФС у Миколаївській області (), з якого був звільнений позивач в цій справі.

Отже, апеляційний суд встановив, що позивач мав бути звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII (реорганізація державного органу), а не на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII (ліквідація державного органу).

При цьому апеляційний суд зазначає, що звільнення державного службовця, як на підставі п. 1 (зокрема реорганізація державного органу, яка має наслідок припинення юридичної особи), так і на підставі п. 1-1 (ліквідація державного органу, яка має наслідок припинення юридичної особи) ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII, передбачає вчинення однакових дій, зокрема передбачених частиною 3 ст. 87 Закону №889-VIII, а саме, попередження у письмовій формі про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач був попереджений про звільнення 02.08.2021 (т. 1 а.с. 18), а звільнений з 26.11.2021 оскаржуваним в цій справі наказом від 23.11.2021 (т. 1 а.с. 22). Отже попередження позивача про наступне звільнені відбулось не пізніше ніж за 30 календарних днів. При цьому, як попередження про звільнення, так і оскаржуваний наказ містять посилання на постанови КМУ, які стосуються реорганізації податкових органів.

Проте, висновки суду першої інстанції про те, що одночасно з попередженням про звільнення ДФС України була зобов`язана запропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або нижчу посаду державної служби та врахувати переважне право залишення на роботі, апеляційний суд вважає помилковим з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджено матеріалами справи ДФС України, як роботодавець позивача, було реорганізоване шляхом поділу, та ця реорганізація має наслідком припинення ДФС України, проте, як утворена ДПС України на час звільнення позивача з посади, не була роботодавцем позивача.

Так само, ГУ ДФС у Миколаївській області було реорганізоване та наслідком такої реорганізації є також припинення ГУ ДФС у Миколаївській області, а також інших територіальних органів ДФС України.

Отже запропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або нижчу посаду державної служби та врахувати переважне право залишення на роботі, під час попередження позивача про наступне звільнення, ДФС України не мало можливості в силу того, що за наслідками реорганізації, як ДФС України, так і її територіальні органи припиняються.

Водночас новоутворена ДПС України, яка на час виникнення спірних правовідносин, не є роботодавцем позивача, та не здійснює його звільнення, не має законодавчих підстав вчиняти дії визначені абзацом третім частини 3 статті 87 Закону №889-VIII, а саме, пропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або нижчу посаду державної служби.

Отже, посилання позивача, з яким погодився і суд першої інстанції, щодо наявності в апараті територіальних органів ДПС 15 вакантних посад, які рівнозначні посаді начальника ГУ ДФС у Миколаївській області, та не пропонування цих посад позивачу, що призвело до протиправного прийняття оскаржуваного наказу, є помилковими.

Апеляційний суд зазначає, що, за фактичних обставин в цій справі, приписи ч. 5 ст. 22 та п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону №889-VIII не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вказані норми регламентують можливість (особливості такої можливості) у разі реорганізації, переведення державного службовця, без обов`язкового проведення конкурсу, на рівнозначну або нижчу (за його згодою), але за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

При цьому, за вказаними нормами закону, таке переведення не є обов`язком, а ні органу який реорганізується, а ні новоствореного органу.

Отже, враховуючи приписи абзацу 3 частини 3 статті 87 Закону №889-VIII, у України та встановлені апеляційним судом обставини справи, при попередженні позивача про наступне звільнення, фактично у зв`язку з реорганізацією, яка маж наслідком припинення юридичної особи, була відсутня можливість запропонувати позивачу відповідні посади, внаслідок чого є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що не надання ДФС України доказів щодо вчинення дій, зокрема передбачених абз. 2 ч. 3 статті 87 Закону №889-VIII, свідчить про недотримання ДФС України процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

За вказаних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що ДФС України фактично попередило позивача про наступне звільнення (у зв`язку з реорганізацією, яка має наслідок припинення юридичної особи) не пізніше ніж за 30 календарних днів, правомірно не запропонувавши позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, що було обумовлено об`єктивною відсутністю можливості запропонувати такі посади.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачем ДФС України дотримано встановлену законодавством процедуру при вирішенні питання щодо звільнення позивача та правомірності звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваного наказу про звільнення та для поновлення позивача на державній службі.

Проте, як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу № 1488-0 від 23.11.2021 відповідач ДФС України помилково зазначив підставу звільнення пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Враховуючи, що у цій справі позивач був правильно звільнений зі своєї посади, але відповідач ДФС України помилково вказав неправильний пункт закону як підставу звільнення, апеляційний суд вважає за необхідне зобов`язати Комісію з реорганізації Державної фіскальної служби України змінити наказ № 1488-0 від 23.11.2021 в частині зазначення підстави звільнення пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» на пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

При цьому, в силу приписів пунктів 15, 18, 19, 20 та 22 Порядку №1074, апеляційний суд зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції про не прийняття до уваги того, що з моменту відкриття процедури припинення всі права керівника юридичної особи переходять голові комісії з припинення, та стосовно того, що у голови комісії з припинення відсутні повноваження щодо працівників установи, адже голова комісії, окрім інших повноважень, забезпечує дотримання порядку звільнення працівників.

За приписами ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

За вказаних обставин, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправним наказу Державної фіскальної служби України № 1488-о від 23 листопада 2021 року в частині підстав звільнення ОСОБА_1 (п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).

При цьому права позивача мають бути відновлені шляхом зміни підстави звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області з підстав передбачених п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» на «за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та шляхом зобов`язання Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України внести зміни до наказу № 1488-о від 23 листопада 2021 року в частині зазначення підстави звільнення ОСОБА_1 - «п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», проте як у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 має бути відмовлено.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до не правильного вирішення справи, внаслідок чого, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 317 КАС України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 19, Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2022 року у справі №420/27192/21- скасувати та ухвалити нову постанову.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним наказ Державної фіскальної служби України № 1488-о від 23 листопада 2021 року в частині підстав звільнення ОСОБА_1 (п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).

Змінити підставу звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області з підстав передбачених п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» на «за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Зобов`язати Комісію з реорганізації Державної фіскальної служби України внести зміни до наказу № 1488-о від 23 листопада 2021 року в частині зазначення підстави звільнення ОСОБА_1 - «п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24.03.2023

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.