Справа № 420/6745/22
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2023-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6745/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з дати припинення, враховуючи виплачену наперед пенсію за шість місяців, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, як не працюючому пенсіонеру, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 р. та виплачувати пенсію на визначений пенсіонером банківський рахунок, за заявою поданою представником.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що до жовтня 2009 року вона приживала в м.Одеса, отримувала пенсію за віком до вересня 2009 року включно, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку з чим виплату пенсії припинено. Позивачу була виплачена пенсія за шість місяців наперед перед виїздом. 16.04.2019 року представник позивача звернувся за нотаріально посвідченою довіреністю до Київського відділу обслуговування громадян Центрального об`єднаного управління ПФУ в м.Одесі із заявою перерахувати, поновити виплату пенсії з дати припинення, як непрацюючому пенсіонеру, з урахуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017р. відповідно до пенсійної реформи України. Рішенням № 2653 від 24.05.2019 року позивачу відмовлено в поновленні виплати пенсії за віком. 03.08.2020 року позивач оскаржила вказане рішення до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року по справі № 420/7500/20 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ПФУ в Одеській області № 2653 від 24.05.2019 року про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління ПФУ в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 16.04.2020 року по суті питання про наявність підстав для поновлення виплати пенсії.

Проте листом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №6956-6707/Б-02/8-1500/21 від 28.04.2021р. повідомлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року управлінням повторно розглянуто заяву про поновлення виплати пенсії та прийнято рішення №305 від 13.10.2020 року про відмову в поновленні виплати пенсії. Також управлінням відмовлено у виплаті пенсії на банківський рахунок із посиланням на п. 10 Порядку №1596.

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати їй пенсії протиправною та за захистом своїх прав звернулась до суду.

Ухвалою від 16.05.2022 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі та матеріали позовної заяви відповідач отримав 16.05.2022 року, що підтверджується звітом про доставку електронного листа.

Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк відповідач не подав, проте надав до суду копію пенсійної справи позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що до жовтня 2009р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала в АДРЕСА_1 , отримувала пенсію за віком до вересня 2009р. включно, що підтверджується матеріалами пенсійної справи позивача.

У зв`язку з виїздом позивача на постійне місце проживання до Ізраїлю виплату їй пенсії було припинено. Пенсія позивачу була виплачена за шість місяців наперед перед виїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання, що також підтверджується матеріалами пенсійної справи ОСОБА_1

16.04.2019р. представник ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до Київського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі із заявою перерахувати, поновити виплату пенсії з дати припинення, як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017р. відповідно до пенсійної реформи України.

Відповідно до запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.09.2019р. за № 5061954 юридичну особу - Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі припинено в зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на підставі постанови КМ України від 22 серпня 2018р. за № 628.

Рішенням № 2653 від 24.05.2019р. Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області ОСОБА_1 відмовлено у поновленні виплати пенсії за віком.

Вказане рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області позивач оскаржила до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року по справі № 420/7500/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ПФУ в Одеській області № 2653 від 24.05.2019 року про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління ПФУ в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 16.04.2020 року по суті питання про наявність підстав для поновлення виплати пенсії.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 6956-6707/Б-02/8-1500/21 від 28.04.2021р. повідомлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року управлінням повторно розглянуто заяву про поновлення виплати пенсії та прийнято рішення №305 від 13.10.2020 року про відмову в поновленні виплати пенсії. Також управлінням відмовлено у виплаті пенсії на банківський рахунок із посиланням на п. 10 Порядку №1596.

27.01.2022р. представник ОСОБА_1 звернувся до відділу обслуговування громадян № 8 Головного Управління Пенсійного Фонду України в Одеській області та, зокрема, просив:

- надіслати на адресу представника рішення за наслідком розгляду заяви ОСОБА_1 від 16 квітня 2019 року про перерахунок та поновлення пенсії за віком.

- долучити до матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 нотаріально засвідчені копії довіреності № 267/21 від 20.05.2021р., паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 НОМЕР_1 виданого органом 2ISR 09.04.2019р.

- долучити до матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 заяву про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок відкритий в АТ "Державний ощадний банк України" від 03.12.2021р.

- пенсійні виплаті ОСОБА_1 здійснювати на банківський рахунок відкритий в АТ "Державний ощадний банк України".

29.03.2022р. представник ОСОБА_1 повторно звернувся до відділу обслуговування громадян № 8 Головного Управління Пенсійного Фонду України в Одеській області.

Листом № 5143-4776/Б-02/8-1500/22 від 31.03.2022р. ГУПФУ в Одеській області повідомило представника позивача, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року управлінням повторно розглянуто заяву про поновлення виплати пенсії та прийнято рішення № 305 від 13.10.2020 року про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 , оскільки при зверненні за поновленням виплати пенсії ОСОБА_1 не було надано паспорт громадянина України або посвідку на постійне проживання в Україні. Також у листі зазначено, що пунктом 10 Порядку № 1596 встановлено, що заява про виплату пенсії подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача або приймається органом Пенсійного фонду від установи уповноваженого банку. Отже, вказано у листі, ОСОБА_1 необхідно особисто звернутись за поновленням пенсії до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) за місцем реєстрації в Україні з оригіналами наступних документів: паспортом громадянина України, реєстраційним номером облікової картки платника податків (а.с.19).

Рішення № 305 від 13.10.2020 року відповідач, всупереч проханню заявника, до вищевказаного листа не додав.

Зазначене рішення також відсутнє і в матеріалах пенсійної справи ОСОБА_1 на 34 аркушах, яка була надана відповідачем на вимогу суду згідно ухвали від 16.05.2022 року.

Вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не поновлення виплати пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Порядок нарахування та виплати пенсії встановлені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто, у даному випадку, з 07.10.2009р.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058 держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення).

З аналізу вищевикладеного випливає, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, оскільки виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону №1058 нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно із частиною другою статті 49 Закону №1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.

Водночас, згідно з пунктом 2.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №22-1 від 25.11.2005р. (далі - Порядок №22-1) поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Заяви, зокрема, про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів (п. 4.1 Порядку № 22-1).

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви. Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника органу, що призначає пенсію, на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів (пункт 4.3 Порядку №22-1).

Проаналізувавши зміст наданих уповноваженим представником позивача до пенсійного органу документів, наявних у матеріалах справи та вищенаведені вище норми чинного законодавства, суд доходить висновку, що право позивачки на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV та з цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії позивачці як громадянці України, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.05.2020р. у справі №815/1226/18, яка підлягає врахуванню адміністративним судом відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.04.2019р. представник ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю з проставленим апостилем Акерман О.М. звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про поновлення виплати пенсії з дати припинення, як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017р. відповідно до пенсійної реформи України.

Крім того, в матеріалах справи наявні копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 , виданого 09.04.2019р. органом 2ISR, картка платника податків на ім`я позивача, видана 19.08.1996р., а також заява позивача про виплату пенсії на її поточний рахунок у ТВБВ № 10015/0560, Одеське РУ АТ «Державний ощадний банк України».

Отже, зазначених документів у їх сукупності достатньо для поновлення виплати пенсії позивачу, однак відповідач безпідставно не поновив ОСОБА_1 виплату пенсії за віком як непрацюючому пенсіонеру.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не поновлення позивачеві пенсії за віком є протиправною та такою, що суперечить вищенаведеним судовим рішенням Верховного Суду, Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Проте, відповідачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про правомірність бездіяльності відповідача щодо непоновлення позивачеві виплати пенсії за віком.

При цьому, є безпідставними посилання відповідача на те, що при зверненні за поновленням виплати пенсії ОСОБА_1 не було надано паспорт громадянина України або посвідку на постійне проживання в Україні, оскільки паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я позивача було надано до пенсійного органу, що підтверджено поданими представником позивача заявами.

Щодо особистого подання заяви пенсіонером суд зауважує, що Порядок №22-1 передбачає право подання заяв представником заявника (пенсіонера), який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, та в даному випадку така нотаріально посвідчена довіреність пенсійному органу також була надана.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за віком позивачеві, суд дійшов висновку, що вчинивши таку бездіяльність, відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано (без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії)), без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Отже, вищенаведеною бездіяльністю відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за віком позивачеві порушені права позивача на пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності протиправною.

Також підлягають задоволенню похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року, враховуючи виплачену наперед пенсію за шість місяців, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, як не працюючому пенсіонеру, та здійснити перерахунок пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 р. та виплачувати пенсію на визначений пенсіонером банківський рахунок, за заявою, поданою представником позивача.

Саме у такий спосіб можливий ефективний захист порушених прав позивача на пенсійне забезпечення.

Визначаючи дату, з якої слід поновити виплату пенсії позивачу, суд бере до уваги, що саме з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень Закону № 1058-ІV, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.05.2020р. у справі №815/1226/18, про що судом було зазначено вище.

Отже, в частині дати, з якої слід поновити виплату пенсії позивачу, позов підлягає частковому задоволенню.

Від сплати судового збору позивач була звільнена, отже судові витрати розподілу між сторонами не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року, враховуючи виплачену наперед пенсію за шість місяців, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, як не працюючому пенсіонеру, та здійснити перерахунок пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 р., та виплачувати пенсію на визначений пенсіонером банківський рахунок, за заявою, поданою представником ОСОБА_1 .

У задоволенні решти позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів