Справа № 161/4584/23
Суддя: Івасюта Л. В.
Дата ухвалення: 2023-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 161/4584/23
Провадження № 2-а/161/136/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2023 року місто Луцьк Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі

головуючої судді Івасюти Л.В.

з участю секретаря судових засідань Вольської А.А.

представника позивача Весельського Є.Л.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача Воробея П.О.

перекладача Марченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку справу за адміністративним позовом НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина республіки білорусь ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації,-

В С Т А Н О В И В:

23.03.2023 НОМЕР_1 прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до громадянина республіки білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: республіка білорусь, АДРЕСА_1 , про продовження строку затримання з метою ідентифікації.

Позов обґрунтовує тим, що 29.06.2022 о 13 год. 20 хв. відповідач незаконно перетнув державний кордон з республіки білорусь в Україну поза пунктом пропуску та був затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль», в районі прикордонного знаку № 0123, на ділянці відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » НОМЕР_1 прикордонного загону. Своїми діями відповідач порушив вимоги статей 9, 12 Закону України «Про Державний кордон України», відповідальність за, яке передбачена ч.1 ст. 204-1 КУпАП «Незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України».

Постановою Шацького районного суду Волинської області (справа №170/266/22) відповідач ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП. 01.07.2022 рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області (справа №161/8409/22) відповідача затримано з метою ідентифікації з поміщенням у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України строком до 6 (шести) місяців. 26.12.2022 рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області (справа №161/18128/22) відповідачу продовжено термін затримання з метою ідентифікації строком до 3 (трьох) місяців.

На виконання вимог розділу VI Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства затвердженої наказом АДПСУ від 23.04.2012 №353/271/150, з метою ідентифікації та документування відповідача, посадовими особами НОМЕР_1 прикордонного загону проведено наступні заходи: направлялися листи у Департамент консульської служби МЗС України (№21/6236-22-Вих від 04.07.22, №21/7145-22-Вих від 01.08.22, №21/8331-22-Вих від 20.12.2023). Згідно відповіді з Посольства України в республіці білорусь від 17.08.22 №71/6132-500-58394-ВН, за інформацією Департаменту громадянства та міграції МВС РБ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином республіки білорусь, отримував паспорт громадянина республіки білорусь № НОМЕР_2 .

Жодних документів, що підтверджують законність перебування відповідача в Україні, що дають право на перетин державного кордону за якими можна було б ідентифікувати відповідача, отримано не було.

17.12.2022, 10.01.2023, 12.01.2023 та 03.03.2023 організовано заходи, щодо заповнення відповідачем заяви про видачу свідоцтва на повернення в республіку білорусь. Відповідач в присутності свідків відмовився від співпраці та від заповнення вказаної заяви, про що було складено відповідні акти.

Однак, ідентифікувати відповідача не вдалося, у зв`язку з відсутністю співпраці з його боку, а також відсутність інформації з країни громадянської належності відповідача та документів, необхідних для його ідентифікації.

Посилаючись на викладене, представник позивача просить суд, продовжити строк затримання громадянина республіки білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації строком на 6 місяців.

Ухвалою судді від 23.03.2023 відкрито провадження у справі.

В судовому засідання представник позивача заявлений позов підтримав з наведених у ньому підстав.

Відповідач та його представник позов не визнали та заперечили щодо його задоволення. Відповідач зазначив, що бажає залишитися в Україні та не має наміру повертатися до країни походження.

Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи та надані суду докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Постановою Шацького районного суду Волинської області від 05.07.2022 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП (а.с. 03).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.12.2022 відповідачу продовжено строк затримання з метою ідентифікації на термін до 3 місяців (а.с.04-05).

Відповідно до ч.ч 11-12 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно відповіді з Посольства України в республіці білорусь від 17.08.22 №71/6132-500-58394-ВН, за інформацією Департаменту громадянства та міграції МВС РБ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином республіки білорусь, отримував паспорт громадянина республіки білорусь № НОМЕР_2 .

Із матеріалів справи випливає, що відповідач відмовився від заповнення заяви на видачу свідоцтва на повернення в республіку білорусь (а.с.11, 12, 15).

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Відповідно до частини одинадцятої статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Частина тринадцята статті 289 КАС України встановлює, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи; наявність хоча б однієї з яких надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців).

Зазначений перелік умов є вичерпним, що також зазначено у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 743/1046/20).

В судовому засіданні не встановлено підстав, передбачених ч. 13 ст. 289 КАС України, за наявності яких неможливо виконати судове рішення про примусове видворення іноземця, особу якого ідентифіковано.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22.09.2011 № 3773-VI (надалі - Закон № 3773).

Так, згідно ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як на 18 місяців.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п. «f» ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа «Анатолій Руденко проти України» стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» п.1 ст.5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Суд наголошує, що п.1 ст.5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує п.1 ст.5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ливада проти України» (від 26 червня 2014 року) зазначено, що проголошуючи право на свободу, пункт ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення п.1 ст.5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 6 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п`ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.06.2003р. №12-рп/2003).

Таким чином, затримання відповідача на новий строк буде суперечити п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом також встановлено, що відповідач по справі є ідентифікованим, що вбачається з відповіді Посольства України в республіці білорусь від 17.08.2022. Крім того, його представник надав суду оригінал посвідчення на право керування транспортними засобами, який підтверджує особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За таких умов, судом не встановлено наявність обставин передбачених п. п. 1, 2 ч. 13 ст. 289 КАС України для можливості продовження строку затримання іноземця, відповідно до положень закону.

Враховуючи вищевказане та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 6, 9, 77, 79, 241-246, 288, 293, 295 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина республіки білорусь ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Л.В. Івасюта