Справа № 500/317/23
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/317/23

07 березня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Подлісної І.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.11.2022 відповідач відмовляючи повторно у призначенні пенсії позивачу, серед іншого, вказує на те, що поданими документами позивача не підтверджено факт проживання (роботи) в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років, та не зарахував до страхового стажу періоди роботи: з 04.07.1985 по 26.10.1985, оскільки дата прийняття на роботу містить виправлення; з 16.01.1990 по 31.12.1993, оскільки запис про звільнення в Чортківському парку культури та відпочинку здійснено на підставі договору (договір не наданий). При цьому архівну довідку №422 від 18.12.2021 на підтвердження цього періоду роботи не взято до уваги.

Не погодившись з таким рішенням пенсійного органу, оформленим листом від 24.11.2022, позивач звернувся до суду з метою захисту прав та інтересів у сфері соціального захисту права на пенсію.

Ухвалою від 07.02.2023 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

22.02.2023 представник відповідача подав до суду відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особи, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи, які постійно проживали чи постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - пенсійний вік зменшується на 2 роки та додатково на 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 , дата заповнення 08.07.1985, до страхового стажу не може бути зараховано періоди роботи:

- з 04.07.1985 по 26.10.1985, оскільки дата прийняття на роботу містить виправлення;

- з 16.01.1990 по 31.12.1993 в Чортківському парку культури та відпочинку, оскільки запис про звільнення здійснено на підставі договору (договір не наданий), а наказ про звільнення не зазначений.

Окрім того, відсутні правові підстави для врахування довідки №422 від 18.12.2021, виданої Чортківським районним комунальним підприємством «Трудовий архів», оскільки позивач звільнений на підставі договору.

Таким чином, страховий стаж позивача становить 19 років 4 місяці 9 днів.

Початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки не застосовується, оскільки з моменту аварії по 31 липня 1986 року не підтверджено факту проживання чи роботи на території зазначеної зони у зв`язку з проходженням строкової військової служби в період з 10.06.1986 по 20.06.1988.

Факт реєстрації в м. Чортків, яке належить до зони посиленого радіологічного контролю, підтверджено відміткою в паспорті громадянина України про реєстрацію з 19.03.1996 по даний час.

Факт роботи в зоні посиленого радіологічного контролю підтверджено з 02.11.1988 по 12.01.1990 в кооперативі «Мелодія» згідно з записами трудової книжки.

Оскільки позивачем не підтверджено факт проживання чи роботи у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 строком не менше 4 роки (підтверджено лише 1 рік 2 місяці 11 днів) та страховий стаж становить 19 років 4 місяці 9 днів, правові підстави для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відсутні.

27.02.2023 представник позивача подав до суду відповідь на відзив.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4, частини другої, пункту 10 частини шостої статті 12, частин першої - третьої статті 257, частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) дану справу, як справу незначної складності, розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, з урахуванням строків, визначених статтею 258 КАС України.

Суд, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали, що містяться у справі, встановив наступні факти.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , первинно - 10.02.2022 та 06.05.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії із зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02,1991 № 796- XII (далі - Закон № 796-ХІІ), подавши необхідні документи. Однак, за результатами розгляду заяви та доданих до неї документів, відповідач рішенням від 24.05.2022 відмовив позивачу у призначенні такої пенсії, мотивуючи тим, що він не підтвердив мінімально необхідний період роботи чи проживання на території зони посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01.01.1993, окрім того, не зарахував до страхового стажу окремі періоди його трудової діяльності.

За наслідками оскарження вказаного рішення. Тернопільським окружним адміністративним судом прийнято рішення у справі №500/2260/22 (набрало законної сили 26.10..2022), яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.02.2022 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні».

Подану апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2022 залишено без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.07.2022 у справі №500/2260/22 - без змін.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду у справі 500/2260/22 повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком та знову відмовлено у її призначенні згідно з рішенням, оформленим листом № 1900-0303-8/35278 від 24.11.2022.

Суд зауважив, що скасовуючи попереднє рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком, дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особа потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 03.04.1995 Тернопільською обласною державною адміністрацією. Крім того, записами трудової книжки серії НОМЕР_1 підтверджено його спірну трудову діяльність з 04.07.1985 по 26.10.1985, з 16.01.1990 по 31.12.1993.

Разом з тим, відповідач 24.11.2022, при повторному розгляді заяви позивача вкотре з тих же міркувань, не врахувавши висновки суду від 06.07.2022, - протиправно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зокрема, за результатом розгляду вказаної заяви відповідач дійшов висновку, що станом на 01.01.1993, позивачем не виконано умову «проживання або роботи в зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років» (1 рік 2 місяці 11 днів). При цьому підтвердив страховий стаж позивача 19 років 04 місяці 09 днів, відхиливши для зарахування періоди роботи: з 04.07.1985 по 26.10.1985, оскільки дата прийняття на роботу містить виправлення; з 16.01.1990 по 31.12.1993, оскільки запис про звільнення в Чортківському парку культури та відпочинку здійснено на підставі договору (договір не наданий, не взявши до уваги архівну довідку №422 від 18.12.2021 на підтвердження зазначеного періоду роботи позивача. З огляду на що, відповідач дійшов висновку, що призначити пенсію позивачу за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підстав немає.

Не погодившись з таким рішенням пенсійного органу, оформленим листом від 24.11.2022, позивач вкотре звернувся до суду з метою захисту прав та інтересів у сфері соціального захисту права на пенсію.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком починаючи з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року мають особи після досягнення 60 років та за наявності 28 років страхового стажу (зменшення на 5 років). У випадку позивача не менше 23 роки.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Особа позивача стверджується згідно паспорта громадянина України серія НОМЕР_3 від 31.05.1996 року та досягнення ним пенсійного віку 55 років.

Позивач первинно 10.02.2022 та 06.05.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах (ст. 55 Закону № 796-ХІІ), подавши необхідні документи, що не заперечується відповідачем.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду по справі № 500/2260/22 від 06.07.2022, залишеним без змін судом апеляційної інстанції (набрало законної сили 26.10.2022) ухвалено таке: зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.02.2022 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В частині не зарахування до трудового стажу позивача окремих періодів трудової діяльності, суд дійшов до висновку, що відповідач не приймаючи до уваги записи, які містяться у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 08.07.1985 при розрахунку його страхового стажу, у зв`язку із тим, що його прізвище в трудовій книжці не відповідає паспортним даним, діяв не в межах та не у спосіб визначений чинним законодавством, з чим погодився суд апеляційної інстанції.

Щодо факту постійного проживання та роботи позивача у зоні посиленого радіологічного контролю, суд дійшов до висновку, що дана обставина «підтверджується довідками Чортківського районного комунального підприємства «Трудовий архів» від 18.12.2021 №422 та №423 згідно яких позивач з 02.11.1988 по 12.01.1990 та з 16.01.1990 по 31.12.1993 працював на підприємствах, які розташовані у місті Чортків, що становить більше 5 років. Вказані довідки є належними, достовірними та достатніми доказами у розумінні статей 73, 75, 76 КАС України.

Крім цього у позивача наявне посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_2 ».

Суд апеляційної інстанції залишаючи без змін рішення у даній справі зазначив, що «у ОСОБА_1 наявне посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_2 , видане 03.04.1995.

Згідно вказано посвідчення, його пред`явник має право на пільги та компенсації, встановлені Закону № 796-ХІІ для осіб, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю за умови, що вони на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років.

При цьому суд апеляційної інстанції звернув увагу, що факт постійного проживання та роботи ОСОБА_1 у зоні посиленого радіологічного контролю, підтверджується довідками Чортківського районного комунального підприємства «Трудовий архів» від 18.12.2021 № 422 (а. с. 19) та № 423, згідно яких позивач з 02.11.1988 по 12.01.1990 та з 16.01.1990 по 31.12.1993 працював на підприємствах, які розташовані у місті Чортків.

Отже, за встановлених обставин справи, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що період проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01,1993 становить більше 4 років, що є однією з необхідних умов для призначення пенсії у відповідності до положень статті 55 Закону № 796-ХІІ».

24.11.2022 відповідач відмовляючи повторно у призначенні пенсії позивачу, серед іншого, вказує на те, що поданими документами позивача не підтверджено факт проживання (роботи) в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років, та не зарахував до страхового стажу періоди роботи:

- з 04.07.1985 по 26.10.1985, оскільки дата прийняття на роботу містить виправлення;

- з 16.01.1990 по 31.12.1993, оскільки запис про звільнення в Чортківському парку культури та відпочинку здійснено на підставі договору (договір не наданий). При цьому архівну довідку №422 від 18.12.2021 на підтвердження цього періоду роботи не взято до уваги.

Згідно п.4 ч.І ст.11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, є такими, що належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Доказами постійного проживання/роботи позивача в м. Чорткові Тернопільської області (в спірний період часу) є документ про надання статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (п.4 ч.І ст.11 Закону №796-ХІІ), а саме шляхом видачі 03.04.1995 Тернопільською обласною державною адміністрацією посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (Категорія 4) серія НОМЕР_2 .

Наявність у позивача статусу особи потерпілої від Чорнобильської катастрофи відповідачем не оспорюється, посвідчення є чинним та вказує на те, що згідно положень Закону №796-ХІІ та Порядку №51, він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Факт постійного проживання та роботи ОСОБА_1 у зоні посиленого радіологічного контролю, підтверджується довідками Чортківського районного комунального підприємства «Трудовий архів» від 18.12.2021 № 422 та № 423, згідно яких позивач з 02.11.1988 по 12.01.1990 та з 16.01.1990 по 31.12.1993 працював на підприємствах, які розташовані у місті Чортків Тернопільська область.

11.08.1990 в м. Чорткові Тернопільської області позивач уклав шлюб, про що свідчить свідоцтво серія НОМЕР_4 від 11.08.1990, тут же народилися діти: син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво серія НОМЕР_5 від 06.02.1991) і дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво серія НОМЕР_6 від 21.07.1994).

Як вбачається з довідки відділу з питань державної реєстрації Чортківської міської ради від 09.02.2022 № 895961 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є зареєстрованим в АДРЕСА_1 з 19.03.1996 по даний час.

Відповідно до вимоги ч.3 ст.65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом (ст.55). Тобто особам, якщо вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій у розрахунку 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Системний аналіз положень статей 9, 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у поєднанні із нормою ч.3 ст.65 цього Закону дають підстави дійти до висновку, що основним доказам проживання, роботи або навчання на території зони радіоактивного забруднення чи участі в роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС є дійсне, ніким не оскаржене чи/або не скасоване посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи або посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, яке відповідно до змісту ст.14 згаданого Закону є підставою для встановлення пільг і компенсацій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 21.11.2006 № 21-1048во06 та від 04.09.2015 №690/23/15-а. Верховний Суд підтримав таку позицію у своїй постанові від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17.

На час звернення позивача до суду дане посвідчення ніким не скасовано, не оспорювано чи визнано недійсним, тому є таким, що підлягає для застосування і надання пільг, встановлених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однією із пільг є зменшення віку, необхідного для призначення і виплати пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Вимоги позивача узгоджуються з судовою практикою ВС з даної категорії справ, що вбачається з постанов Верховного Суду у справах №588/538/16-а від 22.03.2018, №333/2072/17 від 28.03.2018, №398/3509/16-а від 23.05.2018, №802/465/18-а від 18.09.2018, №190/359/17 від 05.10.2018, №283/2537/16-а від 31.01.2019, №357/10239/16-а від 28.02.2019.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Висновками, викладеними в судових рішеннях по справі №500/2260/22 встановлено, що недотримання правил ведення трудової книжки роботодавцем, зокрема зазначення певних неточностей у ній, може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а відтак, не повинно впливати на її особисте право на пенсійне забезпечення. Зокрема, суд апеляційної інстанції у даній справі вважає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, зокрема, в частині анкетних даних позивача, чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_1 його конституційного права на соціальний захист.

Однак, висновки суду не взято відповідачем до уваги при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії із зниженням пенсійного віку та неправомірно відмовлено у призначенні пенсії.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.І ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058 - ІУ (надалі, Закон №1058), особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності, страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років. Зокрема, у даному випадку, при призначенні пенсії необхідний страховий стаж позивача повинен становити не менше 23 роки, що не заперечується відповідачем.

У відповідності до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058 визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до абзацу першого частини другої ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Положеннями статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (надалі, Закон №1788) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно із статтею 62 Закону №1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (надалі, Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документами про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Системний аналіз наведених вище норм дає підстави вважати, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відмовляючи позивачу повторно в призначенні пенсії, серед іншого, до страхового стажу не зараховано періоди роботи за записами трудової книжки НОМЕР_1 , а саме:

- з 04.07.1985 по 26.10.1985, оскільки дата прийняття на роботу містить виправлення;

- з 16.01.1990 по 31.12.1993, оскільки запис про звільнення в Чортківському парку культури та відпочинку здійснено на підставі договору (договір не наданий).

Позаяк відповідачем підтверджено страховий стаж позивача 19 років 4 місяці 9 днів.

Так, згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 стверджується факт перебування позивача у трудових відносинах з Дистанцією сигналізації і зв`язку Тернопіль (пункти 1,2) з 04.07.1985 по 26.10.1985 (або 0 р. 03 міс. 23 дн.), Чортківському парку культури та відпочинку (пункти 10,11) з 16.01.1990 по 31.12.1993 (або 03 р.11 м. 16 дн.), Дана обставина кореспондується з архівною довідкою № 422 від 18.12.2021, з якої випливає те, що ОСОБА_1 , 1966 р.н. з 16.01.1990 був прийнятий на роботу оператора звукозапису та звільнений з займаної посади згідно контракту від 17.01.1993 (м. Чортків, вулиця Т. Шевченка).

Отже, в сукупності не підтверджений стаж позивача становить 04 роки 03 місяці 09 днів (0-03-23+03-11-16), який підлягає для зарахування до страхового стажу. При цьому, з урахуванням не запереченого відповідачем 19 років 04 місяці 09 днів, становитиме разом 23 роки 07 місяців 18 днів. Тобто є достатнім для призначення спірної пенсії.

При цьому суд звертає увагу, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Наведене цілком узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, висновки якого мають враховувати суди відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України,

Аналогічно у постанові від 24.05.2018 по справі №490/12392/16-а Верховний Суд висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

На усталеність Верховного Суду у спірних правовідносинах також вказує позиція касаційного суду, яка викладена у постанові від 06.03.2018 по справі №754/14898/15-а та підкреслює, що підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання всіх формальних вимог при заповнення трудової книжки.

Однак, пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 06.03.2018 по справі № 754/14898/15-а, від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 23.04.2019 у справі № 593/1452/16-а.

Отже, належними записами трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 та архівною довідкою №422 від 18.12.2021 беззаперечно підтверджуються періоди його роботи у з 04.07.1985 по 26.10.1985, з 16.01.1990 по 31.12.1993, які підлягають для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 .

Таким чином, є достатньо обґрунтованими підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи на Дистанції сигналізації і зв`язку Тернопіль з 04.07.1985 по 23.10.1985, в Чортківському парку культури та відпочинку з 16.01.1990 по 31.12.1993.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі «Класс та інші проти Німеччини», «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Як передбачено ч.3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З правового аналізу наведеної законодавчої норми вбачається, що суд наділений дискреційними повноваженнями зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити конкретні дії з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У рішенні від 17 жовтня 1986 року по справі «Ріс проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.

Право на призначення та виплати пенсії, підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист прав власності» і що їх можна вважати «майном» у значенні цього положення, отже, не призначення та невиплата пенсії є втручанням у моє право на мирне володіння майном.

Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини, висловлених у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Зазначена правова позиція, викладена в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Сук проти України» від 10.03.2011 (за заявою №10972/05), згідно якої, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

В даному випадку є підстави стверджувати про наявність «законних сподівань», оскільки статус позивача як особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначений державою через уповноважений орган, спонукає пенсійний орган до її призначення і виплати, у протилежному буде свідчити про звуження такого права.

Таким чином, враховуючи досягнення позивачем 55 річного віку, страховий стаж не менше 23 роки, з урахуванням підтвердженого судом, видане 03.04.1995 року Тернопільською обласною державною адміністрацією посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (Категорія 4) серія НОМЕР_2 та нормами чинного законодавства, не передбачено альтернативних способів поведінки, дій, рішень суб`єкта владних повноважень, окрім як призначення і виплати пенсії на пільгових умовах із зниженням віку на підставі ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 10.02.2022, а відтак суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша статті 139 КАС України).

Оскільки, позов підлягає до задоволення, то до відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачена сума судового збору у розмірі 1073,60 грн. згідно квитанції від 31.01.2023.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, оформлене листом від 24.11.2022 №1900-0303- 8/35278 про відмову ОСОБА_1 в призначені пенсії зі зниженням пенсійного віку згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію із зниженням пенсійного віку згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 10.21.2022, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи на Дистанції сигналізації і зв`язку Тернопіль з 04.07.1985 по 26.10.1985, в Чортківському парку культури та відпочинку з 16.01.1990 по 31.12.1993.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області сплачений судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок, відповідно до квитанції від 31.01.2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 09 березня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_7 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: Майдан Волі, 3,м. Тернопіль,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 14035769).

Головуючий суддя Подлісна І.М.