Справа № 480/546/23
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2023-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 березня 2023 року Справа № 480/546/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Глазька С.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 480/546/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - відповідач 2), в якій просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати в подвійному розмірі стаж роботи позивача за періоди роботи: з 01.06.1981 по 04.12.1991 лікарем-наркологом в Білопільській районній лікарні; з 05.12.1991 по 10.04.2002 лікарем-психіатром в Білопільському дитячому будинку-інтернаті, а також період роботи в ТОВ «Севергазмонтаж» РФ з 01.01.2003 по 31.12.2006, та провести перерахунок і виплату пенсії з урахуванням виплачених сум з 06.10.2022.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком. Вказує, що при обчислені його страхового стажу відповідач 2, всупереч вимогам статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не зарахував період роботи з 01.06.1981 по 04.12.1991 лікарем-наркологом в Білопільській районній лікарні та з 05.12.1991 по 10.04.2002 лікарем-психіатром в Білопільському дитячому будинку інтернаті в подвійному розмірі. Також зазначає, що пенсійним органом не було зараховано період його роботи в ТОВ «Севергазмонтаж» з 01.01.2003 по 31.12.2006 на території РФ, у зв`язку з відсутністю підтвердження сплати страхових внесків.
Вважаючи, що винесення вищевказаного рішення відповідачем здійснено не на підставі та не у спосіб, визначений законодавством, що порушує права та охоронювані законом інтереси, позивач звернувся до суду.
Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідач 1 заперечуючи проти задоволення позовних вимог, надіслав на адресу суду відзив, в якому зазначив, що оскаржуване рішення є правомірним. Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог, вказує, що згідно перерахунку пенсії і матеріалів пенсійної справи позивач отримує пенсію за віком з 19.07.2002. У наданих довідках № 11/531 від 19.09.2022, № 784 від 26.09.2022 не зазначено в яких саме відділеннях працював позивач, тому у подвійному розмірі неможливо зарахувати стаж роботи з 01.06.1981 по 04.12.1991 та з 05.12.1991 по 10.04.2002. Також зазначає, що оскільки за період роботи позивача з 01.01.2003 по 31.12.2006 страхові внески до Пенсійного фонду України не сплачені, підстав для зарахування вищезазначеного періоду роботи до страхового стажу при перерахунку пенсії немає.
Відповідач 2 у встановлений судом строк відзиву на позов не надав, про причини неподання відзиву суд не повідомив, тому, у відповідності до ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області відзиву на позов кваліфікується судом як визнання позову.
Дослідивши матеріали адміністративної справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у липні 2002 року позивачу призначена пенсія за віком.
06.10.2022 позивач звернувся із заявою № 1544 до Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області щодо проведення перерахунку пенсії згідно Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV).
Так, у вказаному рішенні відповідач 2 зазначив, що до заяви № 1544 від 06.10.2022 позивач надав довідки № 11/531 від 16.09.2022 з 01.06.1981 по 04.12.1991, № 784 від 26.09.2022 з 05.12.1991 по 10.04.2002, № 05/04/19 від 01.04.2019 з 01.01.2003 по 31.12.2006. Згідно ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески до Пенсійного фонду України в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СПІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. У наданих довідках №11/531 від 19.09.2022 та №784 від 26.09.2022 не зазначено в яких відділеннях працював позивач, тому у подвійному розмірі неможливо зарахувати стаж роботи з 01.06.1981 по 04.12.1991 та з 05.12.1991 по 10.04.2002.
Також зазначено, що оскільки за період роботи заявника з 01.01.2003 по 31.12.2006 страхові внески до Пенсійного фонду України не сплачені, підстав для зарахування вищезазначеного періоду роботи до страхового стажу при перерахунку пенсії немає (а.с. 12).
Не погоджуючись з вказаним рішенням та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд виходить з наступного.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058).
Згідно частини першої статті 24 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною другою статті 24 Закону № 1058 передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно частини четвертої статті 24 Закону №1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
До набрання чинності Законом № 1058 умови обчислення стажу роботи, в тому числі для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років, визначав Закон № 1788.
Статтею 60 Закону № 1788 передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 (далі - Перелік № 909).
У розділі 2 «Охорона здоров`я» Переліку № 909 визначено, що до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальних органах Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), діагностичних центрах.
Відповідно до абзацу 7 частини першої статті 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 22.02.2000 № 1489-III (далі - Закон № 1489), заклад з надання психіатричної допомоги - психіатричний, наркологічний чи інший спеціалізований заклад охорони здоров`я, центр, відділення, кабінет тощо, інші заклади та установи будь-якої форми власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги.
Психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин (абзац 4 частини першої статті 1 Закону № 1489).
З системного аналізу положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV та Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-III вбачається, що трудова діяльність, пов`язана із наданням психіатричної допомоги підлягає зарахуванню до стажу у подвійному розмірі на підставі частини першої статті 60 Закону № 1788.
У постанові Кабінету Міністрів України "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" №909 від 04.11.1993 передбачено, що лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
За обставинами справи, позивач працював з 01.06.1981 по 04.12.1991 на посаді лікаря-нарколога в Білопільській районній лікарні та з 05.12.1991 по 10.04.2002 на посаді лікаря-психіатра в Білопільському дитячому будинку-інтернаті.
Утім, відповідач не вважає за можливим застосувати до спірних правовідносин положення ст. 60 Закону № 1788, оскільки в наданих довідках №11/531 від 19.09.2022 та № 784 від 26.09.2022 не зазначено в яких саме відділеннях працював позивач. Відповідно, не зараховує такі періоди роботи.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
За приписами пунктів 1, 3, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно із записів, які містяться у трудовій книжці позивача (а.с.17-18), судом встановлено, що у період з 01.06.1981 по 04.12.1991 позивач працював лікарем-наркологом в Білопільській районній лікарні, з 05.12.1991 по 10.04.2002 працював в Білопільському дитячому будинку-інтернаті.
Вказане також підтверджується наявними в матеріалах справи копіями довідок, а саме:
- копією довідки № 545 від 19.06.2012 підтверджено, що позивач у період з 1991 року по 2002 рік працював у Білопільському дитячому будинку-інтернаті по посаді лікаря-психіатра згідно штатного розпису (а.с. 16);
- у довідці № 11/531 від 16.09.2022 зазначено, що позивач з 01.06.1981 по 04.12.1991 працював в Білопільській центральній районній лікарні на посаді лікаря-нарколога (а.с. 14);
- з довідки № 784 від 26.09.2022 вбачається, що позивач працював у Білопільському дитячому будинку-інтернаті на посаді лікаря з 05.12.1991 (наказ від 05.12.1991 №49/2) та звільнений з посади лікаря 10.04.2002 (наказ від 10.04.2002 №42/1) (а.с. 15).
Відтак, вищезазначене в повній мірі підтверджує період роботи позивача з 01.06.1981 по 04.12.1991 на посаді лікаря-нарколога в Білопільській районній лікарні та з 05.12.1991 по 10.04.2002 на посаді лікаря-психіатра в Білопільському дитячому будинку-інтернаті.
Також слід зазначити, що з копії листа від 08.11.2022 № 03-05/467/1 (а.с.27) суд вбачає, що Комунальна установа Сумської обласної ради Білопільський дитячий будинок-інтернат, відповідно до Положення є стаціонарною соціально-медичною установою, призначеною для тимчасового або постійного перебування або проживання дітей з інвалідністю віком від 4 до 18 років, з утвореним відділенням денного перебування та з утвореним молодіжним відділенням для осіб з інвалідністю віком від 18 до 35 років з порушенням фізичного, інтелектуального розвитку та психічними розладами, та з утвореним психоневрологічним відділенням для осіб з інвалідністю віком старше 18 років із стійким інтелектуальними та/або психічними порушеннями, які за станом здоров`я потребують стороннього догляду, побутового обслуговування, медичної допомоги, освітніх послуг, комплексу реабілітаційних заходів і згідно з медичним висновком не мають протипоказань для перебування в зазначеній установі незалежно від наявності осіб, зобов`язаних згідно із законом їх утримувати.
Посилання відповідача на те, що в наданих довідках №11/531 від 19.09.2022 та № 784 від 26.09.2022 не зазначено в яких відділеннях працював позивач, тому у подвійному розмірі неможливо зарахувати стаж роботи з 01.06.1981 по 04.12.1991 та з 05.12.1991 по 10.04.2002 є безпідставними, позаяк під терміном «заклад з надання психіатричної допомоги», який вжитий в ст. 60 Закону № 1788 та змістовно розкривається у відповідному визначенні, що міститься в абз. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 22.02.2000 № 1489-III, розуміється не виключний перелік таких закладів охорони здоров`я, до яких можуть відноситися центри, відділення, кабінети тощо, а й інші заклади, діяльність яких пов`язана із наданням в тому числі психіатричної допомоги.
При цьому відповідачем не доведено тієї обставини, що позивач перебуваючи на посаді лікаря-нарколога в Білопільській районній лікарні та на посаді лікаря-психіатра в Білопільському дитячому будинку-інтернаті не виконував обов`язки з надання спеціалізованої допомоги в даному закладі (кабінеті) чи вищевказані заклади не є тими закладами, одним із сфери діяльності яких є надання психіатричної допомоги.
Тому, на думку суду, період роботи позивача з 01.06.1981 по 04.12.1991 на посаді лікаря-нарколога в Білопільській районній лікарні та з 05.12.1991 по 10.04.2002 на посаді лікаря-психіатра в Білопільському дитячому будинку-інтернаті є тими періодами роботи, які згідно ст. 60 Закону № 1788, підлягають зарахуванню до стажу роботи в подвійному розмірі.
Щодо підстави для неврахування періоду до страхового стажу позивача як відсутність підтвердження сплати страхових внесків за період роботи з 01.01.2003 по 31.12.2006 в ТОВ «Севергазмонтаж» на території РФ, суд зазначає наступне.
Право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг регламентовано положеннями статті 8 Закону № 1058-ІV.
Як визначено статтею 1 Закону № 1058-ІV страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, яке діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (пункт 1 частини 1 статті 24 Закону №1058-ІV).
За змістом частин 1, 10, 12 статті 20 Закону №1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до ч. 16 ст. 106 Закону №1058-ІV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків.
Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.
При цьому, слід відмітити, що згідно ч.3 ст.44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Крім того, частиною 1 ст. 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" також передбачено, що органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Також, відповідно до абз. 2 підпункту 3 пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Таким чином, суд зазначає, що при виникненні у територіального органу Пенсійного фонду України сумнівів щодо права позивача на отримання пенсії, відповідач має право перевіряти достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною ним у постановах від 22.05.2018 у справі № 439/1148/17, від 03.10.2018 у справі №235/2873/17, від 27.02.2018 у справі №681/813/17, від 22.05.2018 у справі №683/977/17, від 10.07.2018 у справі №709/1360/17.
Суд зазначає, що в матеріалах справи наявна копія довідки від 01.04.2019 № 05/04/19 про заробітну плату для нарахування пенсії, з якої вбачається, що позивач дійсно працював в "ООО «Севергазмонтаж»" (мовою оригінала) з 01.01.2003 по 31.12.2004 та з 01.01.2005 по 31.12.2006 працював в "ООО" «Сибтранс-Строй»" (мовою оригінала), яке зупинило свою діяльність у зв`язку з реорганізацією в формі приєднання до "ООО «Севергазмонтаж»" (а.с.13).
Поряд з цим, відповідачем 1 не було надано належної оцінки цій довідці та у той же час, у разі наявності сумнівів щодо спірного періоду роботи позивача, відповідач мав право самостійно зробити відповідні запити щодо цього. Однак, як вбачається з матеріалів справи будь-яких запитів з приводу цих обставин вказаний відповідач також не здійснював.
При прийнятті рішення судом враховано, що несвоєчасна сплата підприємством загальнообов`язкових страхових внесків не повинна порушувати права особи на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду та відповідальність за нарахування, утримання та виплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у виді заробітної плати покладені на роботодавця, який виплачує такі доходи на користь платника податку внаслідок чого несвоєчасна сплата єдиного внеску роботодавцем не може позбавляти працівників підприємства права на зарахування періоду роботи працівника до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі. Несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а (2а/208/245/16), від 17.07.2019 у справі №144/669/17, від 02 серпня 2022 року у справі № 560/4616/20.
Таким чином, враховуючи те, що єдиною підставою для не зарахування спірного періоду роботи позивача є відсутність даних про сплату страхових внесків, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період його роботи з 01.01.2003 по 31.12.2006 в "ООО «Севергазмонтаж»" на території РФ.
Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Сумській області провести перерахунок пенсії з 06.10.2022, то суд відмовляє в задоволенні таких вимог, враховуючи наступне.
Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.
Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Відповідно до частин 1, 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Позовна вимога в частині зобов`язання відповідача 2 виплатити суму пенсії задоволенню не підлягає, оскільки вона є такою, що заявлена передчасно та не може бути задоволена без здійснення відповідного нарахування органом Пенсійного фонду України. Захист прав на майбутнє не відповідає завданню та меті адміністративного судочинства, що визначені статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач був звільнений від їх сплати, про що зазначено в ухвалі суду від 26.01.2023.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
У задоволенні інших вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Глазько