Справа № 800/582/16 (800/515/15)
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2023-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

23 березня 2023 року
Суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Гончарової І.А. та Юрченко В.П.
в адміністративній справі № 800/582/16 (800/515/15) (провадження № П/9901/21/21) за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції (правонаступником якої є Вища рада правосуддя) про визнання незаконним та скасування рішення.
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України викладаємо окрему думку.
У справі встановлено, що ОСОБА_1 , 1963 року народження, Указом Президента України від 21 квітня 2003 року № 346/2003 призначена на посаду судді Солом`янського районного суду м. Києва у межах п`ятирічного строку. Згідно із записом, занесеним до трудової книжки, 14 травня 2003 року ОСОБА_1 прийняла присягу судді.
Постановою Верховної Ради України від 15 квітня 2010 року № 2135-VI ОСОБА_1 обрана суддею Солом`янського районного суду м. Києва безстроково.
22 січня 2014 року суддею Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 як слідчою суддею задоволено клопотання слідчого слідчого відділу Солом`янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві ОСОБА_4, погоджене прокурором прокуратури Солом`янського району м. Києва ОСОБА_5, та застосовано до ОСОБА_2 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 Кримінального кодексу України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 30 днів.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2014 року ухвалу слідчої судді Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 від 22 січня 2014 року у справі № 760/1318/14-к залишено без змін.
До Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції 13 жовтня 2014 року надійшла заява ОСОБА_3 від 13 жовтня 2014 року, а 08 грудня 2014 року - заява заступника Генерального прокурора України Бачуна О.В. від 05 грудня 2014 року № 05/1/1-120 вих-14 про порушення суддею Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 норм законодавства України під час прийняття рішень про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо особи, яка була учасником масових акцій протесту.
03 грудня 2015 року на засіданні Вищої ради юстиції прийнято рішення № 920/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді у зв`язку з порушенням присяги судді.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 30 березня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Вищої ради юстиції від 03 грудня 2015 року № 920/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Солом`янського районного суду м. Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
Висновок суду про незаконність оскаржуваного рішення обґрунтований недоведеністю відповідачем того, що слідчою суддею ОСОБА_1 порушено присягу судді з огляду на невизначення всіх ознак цього складу порушення присяги, зокрема обставин, у чому полягали дії слідчої судді стосовно сумніву в чесності та непідкупності судових органів.
Вищий адміністративний суду України надав критичну оцінку доводам Вищої ради юстиції щодо неправильності застосування позивачкою кримінального процесуального законодавства, оскільки, на переконання суду, застосування таких норм віднесено до дискреційних повноважень слідчого судді, а правильність їх застосування може бути перевірена виключно судами вищих інстанцій.
Постановою Верховного Суду від 28 січня 2021 року заяву Вищої ради правосуддя про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 30 березня 2017 року задоволено частково. Назване судове рішення скасовано, а праву направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав, що Вищим адміністративним судом України не досліджено такі обставини: які дії, вчинки чи проступки стали підставами для ухвалення спірного рішення; чи була передбачена відповідальність судді за ці дії; чи немає обставин, що виключають її настання; чи законним і обґрунтованим є це рішення; чи співмірна (не є явно несправедливою або свавільною) міра відповідальності, якщо так, то які аргументи свідчать про це; чи не були порушені права судді, за яких рішення про її відповідальність за порушення присяги має викликати обґрунтовані сумніви в його законності; чи була дотримана процедура притягнення до відповідальності судді; інші обставини, що стосуються предмета судового контролю.
Верховний Суд також зазначив, що матеріали кримінального провадження Вищим адміністративним судом України не витребовувалися, так само як і матеріали, направлені Тимчасовою спеціальною комісією з перевірки суддів судів загальної юрисдикції до Вищої ради юстиції разом із висновком, на підставі яких Тимчасова спеціальна комісія з перевірки суддів судів загальної юрисдикції та Вища рада юстиції ґрунтували свої висновки, а отже й не досліджувалися.
За наслідками нового розгляду справи, Верховний Суд постановою від 13 березня 2023 року в задоволенні позову відмовив повністю.
Рішення Суду мотивовано тим, що Вища рада юстиції повно встановила факти та надала їм обґрунтовану оцінку, за результатами якої дійшла висновку про недотримання позивачкою присяги судді, яка зобов`язує суддю об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя. Вища рада юстиції не втручалася в суть постановленого судового рішення, а надала оцінку діям судді і встановила факт порушення суддею присяги.

Нами, суддями Гончаровою І.А. та Юрченко В.П., у зв`язку із незгодою з рішенням суду, висловлено окрему думку, суть якої полягає в такому.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У статті 370 Кримінального процесуального кодексу України зазначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Слідчим суддею, відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України, є суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які беруть участь в кримінальному процесі, забезпечення законності й обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на досудових стадіях кримінального провадження.

Статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Наведене правове врегулювання вказує на те, що слідчий суддя під час розгляду клопотання про обрання щодо підозрюваного міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наділений повноваженнями тлумачити закон, оцінювати факти та докази. Тобто, застосування слідчим суддею норм кримінального процесуального закону віднесено до його дискреційних повноважень, а правильність їх застосування може бути перевірена виключно судами вищих інстанцій.

Водночас, відмовляючи в задоволенні позову в цій справі, Суд виходив із того, що ОСОБА_1 як слідча суддя під час розгляду клопотання про застосування до ОСОБА_2 запобіжного заходу не встановила, чи доводять надані стороною обвинувачення докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, а також, чи доводять надані стороною обвинувачення докази обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, чим порушила вимоги пунктів 2, 3 частини першої статті 194 Кримінального процесуального кодексу України.

Також, Суд наголосив, що суддя ОСОБА_1 не обґрунтувала, чому дійшла до переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів (особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт) не може забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

В той же час, згідно з мотивувальною частиною ухвали від 22 січня 2014 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_2 під вартою зазначена особа підозрювалась у скоєнні злочину проти громадського порядку та моральності, пов`язаного із погрозами застосування насильства, які призвели до інших тяжких наслідків, передбачених частиною другою статті 294 Кримінального кодексу України, за яке передбачено покарання від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі.

На думку слідчої судді, існували ризики, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків чи вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, та іншим чином перешкоджатиме кримінальному провадженню, у зв`язку з чим жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для запобігання зазначеним ризикам.

Відповідно до пункту 66 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухвалених 17 листопада 2010 року, тлумачення закону, оцінювання фактів і доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості.

Обмеження суду в цьому свідчитиме про порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Тобто, на наш погляд, висновок Верховного Суду у цій справі саме про необґрунтованість ухвали слідчої судді ОСОБА_1 від 22 січня 2014 року щодо невжиття більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не можна визнати цілком об`єктивним.

Зокрема, слід звернути увагу на те, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2014 року за наслідками перегляду ухвали слідчої судді Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 у справі № 760/1318/14-к встановлено, що слідча суддя при прийнятті рішення щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою перевірила всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування виняткового запобіжного заходу. Зокрема, слідча суддя з`ясувала, що зазначені в клопотанні обставини підозри мають місце, підтверджуються достатніми на даному етапі розслідування доказами, і у висновках, до яких дійшов орган досудового слідства, чогось необґрунтованого чи довільного не виявлено.

Більш того, ні підозрюваним, ні його захисниками не заявлялися відводи слідчій судді ОСОБА_1 під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, тобто в сторін не було сумніву щодо неупередженості розгляду.

Також ці особи не зверталися й до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції із заявами про проведення спеціальної перевірки стосовно судді Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 .

Крім того, вирішуючи спір, Верховний Суд погодився з висновком Вищої ради юстиції про те, що грубі порушення законодавства, допущені суддею ОСОБА_1 , порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя і були правильно кваліфіковані як порушення присяги. Стягнення у виді внесення подання Вищої ради юстиції про звільнення позивачки з посади є пропорційним вчиненому та виправданим з огляду на негативні наслідки, зумовлені невиконанням суддею вимог процесуального закону.

Верховний Суд вказав, що Вища рада юстиції в оскаржуваному рішенні встановила факти, які свідчать про порушення суддею ОСОБА_1 присяги, врахувала зміст позитивної характеристики судді за місцем роботи, надала оцінку правовому статусу судді, визначила норми процесуального закону, який регламентує питання обрання запобіжного заходу, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, дослідила і оцінила дії судді ОСОБА_1 під час ухвалення рішення про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо його відповідності вимогам такого закону, навела мотиви визначення міри відповідальності судді, у чому полягає особлива тяжкість таких дій судді, визначила негативні наслідки від таких дій.

За правилами пункту 3 частини шостої статті 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення у дисциплінарній справі повинно містити, зокрема, мотиви, з яких ухвалено рішення.

Утім, на наше переконання, наявне в матеріалах справи рішення Вищої ради юстиції від 03 грудня 2015 року № 920/0/15-15 (т. 1, а. с. 107 - 114) не містить достатніх мотивів, які послугували підставою для його прийняття.

Так, Вища рада юстиції вказала, що вчинені суддею ОСОБА_1 дії при здійсненні правосуддя порочать звання судді, викликають сумнів в її об`єктивності, свідчать про несумлінне виконання суддею своїх службових обов`язків, принижують авторитет судової влади та свідчать про наявність достатніх підстав для внесення подання до Верховної Ради України про звільнення її з посади судді Солом`янського районного суду м. Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.

Абзацом другим частини другої статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порушенням суддею присяги є вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.

Ознайомившись із цими положеннями Закону України «Про Вищу раду юстиції» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Європейська комісія «За демократію через право» (Венеціанська комісія) дійшла висновку, що «…є дуже важливим не змішувати етичні принципи з дисциплінарними питаннями і метою цього положення Закону має бути визначення усіх можливих дій, що можуть містити підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності, що тягнуть за собою відповідні санкції. Точність і передбачуваність підстав для дисциплінарної відповідальності є необхідною для правової визначеності і особливо для гарантій незалежності суддів; для цього треба намагатися уникати розпливчатих підстав або широких визначень. Водночас нове визначення містить дуже загальні поняття, серед яких такі, як «вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів» або «порушення морально-етичних принципів поведінки судді». Це видається особливо небезпечним, оскільки ці нечіткі поняття можуть призвести до можливості використання їх як політичної зброї проти суддів... Таким чином, підстави для дисциплінарної відповідальності, як і раніше, дуже широко окреслені і потрібне більш точне їх регулювання для забезпечення незалежності судової системи» (пункт 45 Спільного висновку Венеціанської комісії від 15 - 16 жовтня 2010 року № CDL(2010)029, щодо Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження»). На основі викладеного підходу Венеціанська комісія рекомендувала Україні більш чітко визначити у законодавстві поняття «порушення присяги суддею» (підпункт 1 пункту 50 Спільного висновку Венеціанської комісії від 15 - 16 жовтня 2010 року № CDL(2010)029).

Ґрунтуючись на Спільному висновку Венеціанської комісії від 15 - 16 жовтня 2010 року № CDL(2010)029 та на самостійному дослідженні норм українського законодавства щодо звільнення з посади суддів, Європейський суд з прав людини у своєму Рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» зазначив, що положення статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» залишає дисциплінарному органу широку свободу розсуду з питання щодо змісту поняття «порушення присяги» (пункт 174 Рішення). Згадане правове регулювання відповідатиме такій вимозі до якості закону, як його передбачуваність, лише за умови напрацювання національним дисциплінарним органом та судами конкретної та послідовної практики із застосування відповідних широко сформульованих положень закону (пункти 175 - 179 Рішення).

Зокрема, Європейський суд з прав людини відзначив, що «…у контексті дисциплінарного права при оцінці чіткості законодавчих актів має існувати розумний підхід, оскільки загальне формулювання actus reus таких правопорушень є питанням об`єктивної необхідності. У протилежному разі законодавчий акт не буде всебічно охоплювати питання та вимагатиме постійного перегляду та внесення змін, щоб відповідати новим обставинам, що виникають у практиці. Отже, опис правопорушення у законодавчому акті, який ґрунтується на переліку конкретних видів поведінки, але має загальне та необмежене кількісне застосування, не забезпечує гарантії належного вирішення питання передбачуваності закону. Повинні бути визначені та вивчені інші фактори, що впливають на якість правового регулювання та адекватність юридичного захисту від свавілля» (пункт 178 Рішення у справі «Олександр Волков проти України»).

Важлива роль у правовому регулюванні таких відносин, за позицією Європейського суду з прав людини, надається безпосередньо судовим органам. Так, у пункті 179 згаданого Рішення від 09 січня 2013 року Європейський суд з прав людини вказав, що «…наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (пункт 33 Рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства»). Хоча цей висновок був зроблений у контексті системи загального права, тлумачення, здійснюване судовими органами, не може недооцінюватися і в системах континентального права при забезпеченні передбачуваності законодавчих положень. Саме ці органи повинні послідовно тлумачити точне значення загальних положень закону та розсіювати будь-які сумніви щодо його тлумачення…».

Як зазначено вище, згідно з абзацом другим частини другої статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порушенням суддею присяги є вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.

Синтаксичний аналіз змісту цієї норми (абзацу) дає підстави для висновку про те, що зовнішній зміст норми становить одне речення, яке за будовою складається з однієї частини. Тобто цією нормою визначено лише єдиний юридичний склад порушення присяги.

Однак, ухвалюючи оскаржуване у цій справі рішення та констатуючи порушення позивачкою присяги судді, Вища рада юстиції не врахувала зазначеного та не визначила всіх ознак цього складу порушення присяги, зокрема обставин того, у чому полягали дії судді ОСОБА_1 стосовно сумніву у її об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.

При цьому назване рішення не містить посилань саме на врахування стажу роботи позивачки на посаді судді, стану її здоров`я, позитивної характеристики, що вона як суддя не допускала свідомого та систематичного порушення законів України під час здійснення правосуддя, та можливості застосування до судді більш м`якого дисциплінарного стягнення, ніж звільнення.

Відтак, за наведених обставин позов ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції підлягав задоволенню, а рішення Вищої ради юстиції від 03 грудня 2015 року № 920/0/15-15 - визнанню протиправним та скасуванню.

___________

___________

І. А. Гончарової

В. П. Юрченко

Судді Верховного Суду