Справа № 420/17106/22
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2023-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/17106/22

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Турецької І.О.,

Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Державної установи «Північна виправна колонія №90» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року, прийняте у складі суду судді Тарасишиної О.М. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Північна виправна колонія №90» про визнання протиправною бездіяльності щодо не виплати грошової компенсації та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи «Північна виправна колонія №90», в якому позивач просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Північна виправна колонія №90» щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування;

- зобов`язати Державну установу «Північна виправна колонія №90» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до отримання предмети речового майна особистого користування.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при звільненні позивач подав відповідачу рапорт щодо розрахунку та виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, які ним не були отримані, однак на даний час грошову компенсацію отримано не було.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Північна виправна колонія №90» щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування. Зобов`язано Державну установу «Північна виправна колонія №90» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до отримання предмети речового майна особистого користування.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна установа «Північна виправна колонія №90» звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що Державна установа «Північна виправна колонія (№90)», розташована на території Херсонської міської територіальної громади, яка входила до переліку громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75. З початку дії воєнного стану, установа продовжувала здійснювати свої правозастосовні та правоохоронні функції на території м. Херсон, але у зв`язку з тим, що колишнє керівництво установи після наказу Міністерства юстиції України про простій установи, продовжувало виконувати свої функції співпрацюючи з окупаційною владою РФ, вивезення будь-якої документації з території установи було неможливим. Наразі інформація про місце знаходження та взагалі про факт наявності первинної документації установи (особових справ персоналу установи, первинної фінансової документації, наказів по особовому складу установи та ін.), у керівництва установи відсутня. Апелянт наголошує, що через втрату первинної документації у відповідача відсутні дані (які наразі не має можливості поновити) щодо наявного права у позивача на грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, які нею не були отримані, та щодо суми такої компенсації. Крім того, апелянт вважає, що позивачем без поважних причин було пропущено місячний строк звернення до суду з адміністративним позовом, на що не звернув увагу суд першої інстанції.

Представник позивача надала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби, а саме в Державній установі «Північна виправна колонія № 90» та 31.05.2022 року позивача звільнено з посади молодшого інспектору відділу охорони ДУ «Північна виправна колонія № 90» на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «По Національну поліцію».

Відомостей щодо виплати позивачу під час звільнення грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування матеріали справи не містять.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати їй грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення позивач мав право на грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, які він не отримав в період проходження служби, однак відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності невиплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Частиною п`ятою статті 21 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" визначено, що особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства.

Згідно з частиною п`ятою статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року № 578 затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби; норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - Порядок № 578), за приписами пункту 2 якого речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань

Згідно з пунктом 27 Порядку № 578, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна. Розмір грошової компенсації за неотримане речове майно визначається пропорційно часу, що минув з моменту виникнення права на отримання речового майна, до дати звільнення із служби (не враховуючи місяць звільнення).

При цьому відповідно до пункту 28 Порядку № 578 у разі звільнення особи рядового і начальницького складу із служби у запас Збройних Сил їй видається речовий атестат, копія якого додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення така особа буде прийнята на службу до Державної кримінально-виконавчої служби, до її речового забезпечення зараховуються раніше отримані предмети речового майна особистого користування, а строк носіння предметів продовжується на період від дня звільнення до дня прийняття на службу.

Разом з цим пунктом 23 Порядку № 578 передбачено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України", державної установи "Центр пробації" відповідно до їх закупівельної вартості.

З наведеного висновується, що грошова компенсація за неотримане речове майно виплачується після звільнення зі служби та виключно на підставі заяви, а розмір такої компенсації обчислюється з урахуванням вартості вже отриманого речового майна та пропорційно часу, що минув з моменту виникнення права на отримання речового майна, до дати звільнення із служби.

Водночас, предметом спору є протиправність бездіяльності відповідача щодо не виплати їй грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування.

Верховним Судом неодноразово викладалась правова позиція, відображена зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2020 у справі №800/304/17, згідно якої як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Досліджуючи матеріали справи у контексті хронології подій, що передували зверненню позивача до суду із адміністративним позовом, судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини.

Так, 12 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Державної установи «Північна виправна колонія №90» із заявою про звільнення з органів Державної кримінально-виконавчої служби України за власним бажанням.

Згідно витягу з наказу Державної установи «Північна виправна колонія №90» №69/ОС від 13 травня 2022 року звільнено прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 з посади молодшого інспектора відділу охорони Державної установи «Північна виправна колонія №90» з 31 травня 2022 року.

13 травня 2022 року за вх. № 28/0/1-2542 була зареєстрована заява ОСОБА_1 про виплату їй грошової компенсації за неотримане речове майно.

Відповідно до вимог ст. 116 Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України, в редакції, що діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, виплата усіх належних позивачу сум, у тому числі і грошової компенсації за неотримане речове майно, повинна була відбутись 31 травня 2022 року, тобто у день звільнення позивача зі служби.

Водночас, згідно наказу Міністерства Юстиції України №1951/5 від 13 травня 2022 року «Про оголошення простою установ виконання покарань, слідчих ізоляторів та медичних реабілітаційних центрів, які тимчасово знаходяться на непідконтрольній України території», було оголошено з 14 травня 2022 року простій, зокрема, у Державній установі «Північна виправна колонія №90», дозволено працівникам зазначеної установи до закінчення простою бути відсутніми на робочих місцях та не виконувати дистанційну роботу поза межі адміністративних будівель установи.

Відповідно до визначення, передбаченого положеннями ч.1 ст. 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

За таких обставин, з 14 травня 2022 року та, зокрема, станом на 31 травня 2022 року Державна установа «Північна виправна колонія №90» фактично не здійснювала жодну діяльність, її робота була зупинена, що з об`єктивних причин унеможливлювало розгляд та належне вирішення заяви ОСОБА_1 про виплату їй грошової компенсації за неотримане речове майно.

В подальшому, 28 червня 2022 року було проведено державну реєстрацію Державної установи «Північна виправна колонія №90» на підконтрольній Україні території та змінено керівника установи.

Водночас, з наданих відповідачем до суду доказів вбачається, що уся документація, зокрема матеріали особових справ співробітників та заява позивача, зареєстрована 13 травня 2022 року за вх. № 28/0/1-2542, знаходились на тимчасово окупованій території та фактично втрачені за невідомих обставин, які можливо пов`язані із перебуванням на території колонії окупаційних військ.

Після деокупації м. Херсона, керівництвом установи встановлено факт відсутності будь-якої документації на території установи. Наразі відкрите кримінальне провадження №0005726 від 19.11.2022 року, правова кваліфікація ч.1 ст. 438 КК України (підставами якої є факт вільного доступу до установи, відсутності на території установи первинних документів та матеріальних цінностей (майна) та ін.), зазначений факт також зафіксований в рамках кримінального провадження №0000533 від 12.11.2022 року, відкритого за правовою кваліфікацією ч.1, 2 ст.438 КК України.

20.12.2022 року установою подано заяву до Херсонського РУП ГУНП в Херсонській області з деталізованим переліком втраченої документації, та в цей же день подано до Головного управління ДПС у Полтавській області повідомлення про втрату первинної документації (вх.250/ВС від 20.12.2022 р.).

З матеріалів справи також вбачається, що після 13 травня 2022 року і до моменту звернення до суду з адміністративним позовом, ОСОБА_1 із питанням про виплату їй грошової компенсації за неотримане речове майно, зокрема до нового керівництва установи, не зверталась.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів зазначає, шо дійсно, відповідачем була допущена бездіяльність, яка полягає у не розгляді та не вирішенні заяви від 13 травня 2022 року за вх. № 28/0/1-2542, водночас, з урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у численних постановах Верховного Суду, вказана бездіяльність не має характеру протиправної, оскільки обумовлена об`єктивними обставинами тимчасової окупації міста Херсон, введенням у Державній установі «Північна виправна колонія №90» простою, а подальшому втратою усіх первинних документів внаслідок дії обставин непереборної сили.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції формально поставився до вирішення даної адміністративної справи та неповно з`ясував вказані обставини, що мають значення для справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Державної установи «Північна виправна колонія №90» щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування є необґрунтованими та не належать до задоволення. Відповідно, решта позовних вимог не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними та фактично передчасними.

При цьому, не заперечуючи право позивача на отримання грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що за встановлених у межах даної справи обставин, позивач має право повторно звернутись із відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування, оскільки первинна заява була втрачена внаслідок дії обставин непереборної сили.

Водночас, щодо посилань апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами .

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть установлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів(ч. 3 ст. 122 КАС України).

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України встановлено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З аналізу вказаних законодавчих норм вбачається, що у випадку, коли особа вважає, що її права при звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Підстави пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання позову. Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації права звернення до суду у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск вказаного строку з поважних причин.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується її учасниками, станом на момент виникнення спірних правовідносин позивач перебувала на тимчасово окупованій території міста Херсон, що обумовлює поважність причин пропуску строку звернення до суду. В подальшому, 11 листопада 2022 року місто Херсон було звільнено від окупації ворога, що є загальновідомою інформацією, а з адміністративним позовом позивач звернулась до суду 23 листопада 2022 року, що на переконання колегії суддів обумовлює поважність пропуску позивачем строку звернення до суду.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст, 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Північна виправна колонія №90» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Північна виправна колонія №90» про визнання протиправною бездіяльності щодо не виплати грошової компенсації та зобов`язання вчинити певні дії скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: І. О. Турецька

Суддя: Л. Є. Зуєва