Справа № 380/13846/22
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Клименко О.М.

20 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/13846/22 пров. № А/857/2496/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 січня 2023 року у справі № 380/13846/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

05.10.2022р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якому просила суд:

- зобов`язати зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, передбачених пунктами «е» - «ж» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», про що прийняти відповідне рішення, наступні періоди: з 02 вересня 1982 року - 05 травня 1984 року та з 28 травня 1984 року - 24 листопада 1999 року вихователь диткомбінату № 19 Стрийського заводу «Металіст» (п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»);

- зобов`язати нарахувати та виплатити грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій, як це передбачено пунктом 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.01.2023р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.01.2023р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 30.07.2021р. ОСОБА_1 перебуває на обліку та отримує пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області.

Із змісту записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 10.09.1982 р. видно, що ОСОБА_1 з 02.09.1982 р 05.05.1984 р і з 28.05.1984р. 24.11.1999 р. працювала на посаді вихователя диткомбінату № 19 Стрийського заводу Металіст.

12.11.2021р. ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою, у якій зазначила, що виплату одноразової допомоги в розмірі десяти пенсій не отримала, оскільки період стажу роботи в дитячому закладі заводу Металіст не враховано до вислуги років.

Крім того, позивач просила пенсійний орган повідомити про причини невиплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, передбаченої п.7-1 розділу ХV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

07.12.2021р. листом № 18100-17694/С-52/8-1300/21 пенсійний орган повідомив ОСОБА_1 про те, що відповідно до записів трудової книжки до спеціального страхового стажу можливо зарахувати період роботи з 26 листопада 1999 року - 30 червня 2021 року на посаді вихователя дитячої установи № 15, який становить 21 рік 06 місяців 23 дні, що є недостатнім для призначення та виплати грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій, передбаченої п.7-1 розділу ХV Прикінцеві положення Закону № 1058.

Одночасно пенсійний орган зазначив, що періоди роботи з 02 вересня 1982 року - 05 травня 1984 року та з 28 травня 1984 року - 24 листопада 1999 року на посаді вихователя диткомбінату № 19 Стрийського заводу Металіст до спеціального страхового стажу не зараховані, оскільки вказаний заклад не затверджений Переліком закладів освіти.

15.08.2022р. позивач повторно звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою, в якій просила призначити та виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, як це передбачено п.7-1 розділу ХV Прикінцеві положення Закону № 1058.

07.09.2022р. листом № 12367-12357/С-52/8-1300/22 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило позивача про те, що згідно із статтею 8 Закону України Про звернення громадян не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

ст.46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV). Цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального Пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

ч.1ст.5 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», передбачено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно п.7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної чи комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» - «ж`ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і мають страховий стаж (для чоловіків 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь- яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги та механізм виплати цієї допомоги встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №1191 від 23.11.2011р. затверджено порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати. Відповідно до п. 2 вказаного порядку до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, роботах на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

В п.7 Порядку №1191, видно, що виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Відповідно до п.5 Порядку №1191, грошова допомога надається особам, яким, починаючи з 01.10.2011р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Пунктом е ст.55 Закону «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців.

Отже, з аналізу наведених норм видно, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу (30 років для жінок) роботи на певних визначених законодавством посадах, за Переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії.

Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затв. постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993р. (у редакції, чинній після внесення змін постановою КМ України № 1436 від 26.09.2002р.) установлено заклади освіти і посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років - у позашкільних навчальних закладах: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

За приписами ст.28 Закону України № 1060-XII від 23.05.1991р. «Про освіту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.

Колегія суддів зазначає, що до спеціального страхового стажу пенсійний орган не зарахував позивачу періоди її роботи з 02 вересня 1982 року - 05 травня 1984 року та з 28 травня 1984 року - 24 листопада 1999 року на посаді вихователя диткомбінату № 19 Стрийського заводу Металіст, оскільки вказаний заклад не затверджений Переліком закладів освіти.

Однак такі доводи апелянта колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Підрозділом Дошкільні навчальні заклади всіх типів розділу І Освіта Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909, передбачена, зокрема, і посада вихователя у дошкільних навчальних закладах всіх типів. ( далі Постанова № 909)

п.2 Примітки до Постанови № 909 передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Крім того, розділом Посади педагогічних працівників Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963, встановлено, що посада вихователя належить до посад педагогічних працівників.

Отже, робота на посаді вихователя у дошкільних навчальних закладах всіх типів незалежно від форми власності або відомчої належності таких закладів дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. е ст.55 Закону № 1788.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що Постановою № 909, якою затверджений, зокрема Перелік закладів, установ освіти і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, не передбачений такий заклад дошкільної освіти як диткомбінат.

Проте, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що вказаною Постановою № 909 передбачено дошкільні навчальні заклади всіх типів, а не виділено окремо якість конкретні типи дошкільних навчальних закладів, робота у яких на посаді, зокрема вихователя дає право на пенсію за вислугу років.

ч.1 ст. 34 Закону України Про освіту від 23 травня 1991 року № 1060-XII (у редакції, яка діяла до липня 2001 року) передбачено, що дошкільними закладами освіти є: дитячі ясла, дитячі садки, дитячі ясла-садки, сімейні, прогулянкові, дошкільні заклади компенсуючого (для дітей, які потребують корекції фізичного і психічного розвитку) та комбінованого типів з короткотривалим, денним, цілодобовим перебуванням дітей, а також дитячі садки інтернатного типу, дитячі будинки та інші.

Вжите у цій нормі словосполучення та інші вказує, що визначений нею перелік типів дошкільних закладів освіти не є вичерпним, а отже до таких можуть належати й інші, за умови, що вони виконують функцію короткотривалого, денного чи цілодобового перебування у них дітей, тобто функцію, яка притаманна саме дошкільному навчальному закладу.

Колегія суддів звертає увагу апелянта і на цю обставину, що диткомбінат (дитячий комбінат) це фактично довільна назва дошкільного навчального закладу комбінованого типу (як правило, ясел-садка), яка була поширеною за часів колишнього СРСР (звісно, наразі більшість перейменовано у дитячі садки чи ясла-садки, проте й досі трапляються такі назви). Слід також зазначити, що формальна назва закладу, де особа працювала, не може погіршувати її становище, особливо зважаючи на те, що до 11 липня 2001 року ч.1 ст.34 Закону України Про освіту мала редакцію, аналіз якої давав підстави однозначно стверджувати, що наведений нею перелік дошкільних навчальних закладів не був вичерпним.

Із матеріалів справи колегією судів встановлено, зокрема із наказів Стрийського заводу Металіст, що такі оперують різними назвами одного й того ж дошкільного навчального закладу, а саме: диткомбінат № 19 (наказ № 183-к від 03 вересня 1982 року, наказ № 115-к від 12 травня 1984 року, наказ № 122-к від 24 травня 1984 року); дитячий садок № 19, дитячий садок № 19 Чебурашка (наказ № ІІІ-к від 25 листопада 1999 року, штатний розпис персоналу керівників, спеціалістів та службовців Стрийського заводу Металіст на 1992 рік, штатний розпис працівників дитячого садка № 19 з 01 травня 1994 року, штатний розклад працівників дитячого садка № 19 Стрийського державного заводу Металіст на 1996 рік).

Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що фактично диткомбінат № 19, в якому працювала ОСОБА_1 у спірнй періоди, незважаючи на свою формальну назву, був дитячим садком, який виконував функцію перебування у ньому дітей, тобто функцію, притаманну саме дошкільному навчальному закладу.

ст.22 Конституції України визначено, що права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Конституційний Суд України у п.3.4 Рішення від 18.06.2007р. № 4-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999р. № 8-рп/99, від 20.03.2002р. № 5-рп/2002, від 17.03.2004р. № 7-рп/2004).

ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у п.п.52, 56 рішення від 14.10.2010р. у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Положеннями ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 січня 2023 року у справі № 380/13846/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 20.03.2023р