Справа № 200/1690/22
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року справа №200/1690/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року у справі № 200/1690/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому, вважаючи свої права порушеними, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо невиплати йому компенсації за невикористану додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів як учаснику бойових дій за 2021 рік в загальному розмірі 11294,50 грн. та щодо невиплати йому додаткової доплати як поліцейському, який у період проходження служби забезпечував життєдіяльність населення на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати йому додаткову доплату як поліцейському, який у період проходження служби забезпечував життєдіяльність населення на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни, за період проходження служби в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області з січня 2020 року по 24 грудня 2021 року (з урахуванням раніше виплачених сум);

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на його користь компенсацію за невикористану додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів як учаснику бойових дій за 2021 рік в загальному розмірі 11294,50 грн.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 усю суму додаткових доплат як поліцейському, який у період проходження служби забезпечував життєдіяльність населення на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни, за період проходження служби в ГУНП в Донецькій області в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області з січня 2020 року по 24 грудня 2021 року (з урахуванням раніше виплачених сум).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2021 рік. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2021 рік з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 додаткову доплату до грошового забезпечення, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року № 375 «Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни», за період служби з 18 лютого 2021 року по 24 грудня 2021 року в сумі 28999,34 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, Головне управління Національної поліції в Донецькій області звернулось до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просило суд скасувати судове рішення та відмовити у задоволені позовних вимог

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що виплата за додаткову відпустку має складати 5 585,44 грн.

Щодо стягнення додаткової доплати за період дії карантину, відповідач зазначив, що така виплата проводилась в межах наявних асигнувань.

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне залишити без змін рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що в період з 21 січня 2020 року по 24 грудня 2021 року ОСОБА_1 проходив службу в поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 24 грудня 2021 року № 729 о/с з 24 грудня 2021 року позивача звільнено зі служби в поліції за власним бажанням.

Згідно з довідкою відповідача від 14 січня 2022 року № 167/12/03-2022 у період з 01 жовтня 2020 року по 24 грудня 2021 року позивач брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів на території Донецької області.

Під час проходження служби в поліції йому надано статус учасника бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_1 , видане 13 серпня 2021 року).

Під час проходження служби в поліції позивач мав право на додаткову відпустку учасника бойових дій, що передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», таку відпустку за спірний 2021 рік позивач не використав.

Під час проходження служби в поліції позивач щомісяця як поліцейський забезпечував життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) та внаслідок виконання своїх обов`язків мав безпосередній контакт з населенням, в період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Вказані обставини відповідачем визнаються.

Відповідно до довідок відповідача від 07 лютого 2022 року № 233 та від 11 лютого 2022 року № 46 про розмір такої додаткової доплати позивача за період з 21 січня 2020 року по 24 грудня 2021 року, за відповідну кількість днів/діб/змін, протягом яких поліцейський забезпечував правопорядок і безпеку громадян та внаслідок виконання своїх обов`язків мав безпосередній контакт з населенням пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах, позивачу нарахована додаткова доплата за період з 12 березня 2020 року (дня, з якого встановлено карантин) по 17 лютого 2021 року, а саме за: березень 2020 року - за 20 днів/діб/змін в розмірі 50 % - 1838,71 грн.; квітень 2020 року - за 26 днів/діб/змін в розмірі 50 % - 2470 грн.; травень 2020 року - за 31 днів/діб/змін в розмірі 50 % - 2850 грн.; червень 2020 року - за 30 днів/діб/змін в розмірі 50 % - 2850 грн.; липень 2020 року - за 31 днів/діб/змін в розмірі 30 % - 1952,71 грн.; серпень 2020 року - за 31 днів/діб/змін в розмірі 31,48 % - 4113,20 грн.; вересень 2020 року - за 30 днів/діб/змін в розмірі 30,36 % - 3871,23 грн.; жовтень 2020 року - за 31 днів/діб/змін в розмірі 30,77 % - 3923,51 грн.; листопад 2020 року - за 30 днів/діб/змін в розмірі 30 % - 3825,33 грн.; 01-10 грудня 2020 року - за 10 днів/діб/змін в розмірі 27,78 % - 1139,48 грн.; січень 2021 року - за 19 днів/діб/змін в розмірі 30,56 % - 2109,32 грн.; 01-17 лютого 2021 року - за 17 днів/діб/змін в розмірі 30,77 % - 1631,21 грн.; Всього сума нарахованої додаткової доплати за цей період становила 36315,23 грн.

Вказана сума додаткової доплати позивачу виплачена, що підтверджується відповідними відомостями Головного управління Національної поліції в Донецькій області на виплату доплати на рахунок позивача в ПАТ КБ «Приватбанк», а саме відомостями: за липень 2020 року - виплачено 9858,58 грн. (за березень 2020 року, квітень 2020 року, травень 2020 року, червень 2020 року); за серпень 2020 року - виплачено 1923,42 грн. (за липень 2020 року); за грудень 2020 року - виплачено 15 675,20 грн. (серпень 2020 року, вересень 2020 року, жовтень 2020 року, листопад 2020 року); за липень 2021 року - виплачено 3684,42 грн. (за грудень 2020 року, січень 2021 року, за 01-17 лютого 2021 року).

Крім того позивач сам визнав, що остання виплата додаткової доплати відбулася у липні 2021 року за період з 01 по 17 лютого 2021 року.

За подальший період служби з 18 лютого 2021 року по 24 грудня 2021 року така додаткова доплата до грошового забезпечення позивачу нарахована, однак не виплачена через відсутність фінансування зі спеціального фонду на вказані виплати, що визнається відповідачем у відзиві.

Згідно з інформацією про розрахунок потреби к коштах щодо позивача про розмір такої додаткової доплати за період з 18 лютого 2021 року по 24 грудня 2021 року, що відповідачем подана до суду, така доплата становила: з 18 по 28 лютого 2020 року - за 11 днів - 1055,49 грн.; березень 2020 року - за 16 днів - 1739,08 грн.; квітень 2020 року - за 30 днів - 3446,53 грн.; травень 2020 року - за 31 день - 3526,41 грн.; червень 2020 року - за 15 днів - 1398,49 грн.; липень 2020 року - за 31 день - 3853,38 грн.; серпень 2020 року - за 31 день - 3545,69 грн.; вересень 2020 року - за 15 днів - 1686,37 грн.; жовтень 2020 року - за 22 дні - 2693,78 грн.; листопад 2020 року - за 30 днів - 3274,34 грн.; 01-24 грудня 2020 року - за 24 дні - 2779,87 грн.

Всього сума нарахованої додаткової доплати за цей період становила 28999,34 грн.

Щомісячно щодо вказаного періоду відповідач подавав до Національної поліції України (як головного розпорядника коштів на ці цілі) листи, в яких просив надати відповідне фінансування на виплату доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни.

Станом на час розгляду справи сума додаткової доплати за період з 18 лютого 2021 року по 24 грудня 2021 року позивачу не виплачена.

Спірним питанням даної справи є правомірність заявлених вимог позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновки суду першої інстанції та зазначає наступне.

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої ст. 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Закон України «Про відпустки» установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустки установлюються такі види відпусток: 1)щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті13, 14 і 15цього Закону); 3)творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4)соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5)відпустки без збереження заробітної плати (статті25,26цьогоЗакону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки»).

Аналогічні положення містяться в частині першій ст. 83 КЗпП України.

Відповідно до частин дев`ятої, десятої та одинадцятої ст. 93 Закону №580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, вбачається, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону №580-VIII і Порядком МВС №260, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Так, відповідно до частини першої ст. 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Дана правова позиція узгоджується із позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року по справі №160/10875/19.

Разом з тим, нарахування такої компенсації належить до безпосередніх повноважень відповідача як роботодавця. І оскільки така компенсація позивачу не нараховувалася, тому суд позбавлений можливості стягнути на користь позивача її суму.

З огляду на наведене з метою ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача основні позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за спірний період (2021 рік), а похідні позовні вимоги (задоволення яких відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України залежить від задоволення основної вимоги) задоволенню іншим шляхом - шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за спірний період з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні (п. 10 ч. 2, ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, що при розрахунку розміру спірної компенсації застосуванню підлягає значення середньоденного грошового забезпечення позивача, визначене у відповідності до пункту 3 розділу І, пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 - виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби, до якого входить: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); премії; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

При цьому суд зазначає, що розмір грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку визначається виходячи із місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби.

Суд не приймає до уваги розрахований позивачем розмір середньоденного грошового забезпечення (398,96 грн.), оскільки він проведений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

До спірних правовідносин переважному застосуванню підлягають норми Порядку №260, як спеціальні, у той час як загальні положення ПКМУ №100 застосуванню не підлягають, що нівелює посилання управління на розрахунок відповідно до Положення № 100 в апеляційній скарзі.

Щодо позовних вимог, які стосуються додаткової доплати до грошового забезпечення як поліцейському, який у період проходження служби забезпечував життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни, суд зазначає наступне.

Згідно з постановами Кабінету Міністрів України установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 342 «Про визначення переліку посад працівників, службових і посадових осіб, щодо яких не застосовується обмеження під час нарахування заробітної плати, грошового забезпечення у квітні 2020 р. та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова № 342) установлено, що обмеження під час нарахування заробітної плати, грошового забезпечення у квітні 2020 р. та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не застосовується для таких категорій посад, зокрема: поліцейські, які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС), здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.

Згідно з пунктом 2 Постанови № 342 визначення переліку посад (професій) працівників, службових і посадових осіб, військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, поліцейських, зазначених у пункті 1 цієї постанови, з урахуванням специфіки їх участі у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС), здійснюється відповідним центральним органом виконавчої влади у сфері, у якій він реалізує державну політику, органом державної влади, іншим державним органом.

Персональний перелік працівників, службових і посадових осіб, військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, поліцейських, зазначених у пункті 1 цієї постанови, визначається керівником (керівником державної служби) відповідної установи, організації, органу державної влади, іншого державного органу, органу місцевого самоврядування (пункт 3 Постанови № 342).

Пунктом 1 Постанови № 375 установлено, що на період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) (далі - працівники) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, встановлюється додаткова доплата до заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах.

Встановлення доплати, визначеної пунктом 1 цієї постанови, працівникам підприємств, установ та організацій, органів державної влади, які фінансуються з державного та місцевих бюджетів, здійснюється у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення) (пункт 2 Постанови № 375).

Згідно з пунктом 4 Постанови № 375 перелік посад (професій) працівників, яким встановлюються такі доплати, визначається відповідним центральним органом виконавчої влади у сфері, у якій він реалізує державну політику. Персональний перелік працівників, яким встановлюється доплата, визначається керівником (керівником державної служби) відповідного підприємства, установи та організації, органу державної влади.

Відповідно до пункту 5 Постанови № 375 доплати, визначені пунктами 2 і 3 цієї постанови, здійснюються за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10 червня 2020 року № 485 "Про виділення коштів для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я" затверджено Порядок використання коштів, виділених для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я (далі - Порядок № 485).

У пункті 1 Порядку № 485 вказано, що цей Порядок визначає механізм використання коштів державного бюджету за програмами, зокрема: «Здійснення доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, за рахунок коштів, виділених з фонду боротьби з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та її наслідками» (далі - бюджетні кошти).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 485 головним розпорядником бюджетних коштів є МВС. Відповідальними виконавцями бюджетних програм є МВС, Національна гвардія, Адміністрація Держприкордонслужби, ДСНС та Національна поліція (далі - органи системи МВС).

Абзацами першим та другим пункту 4 Порядку № 485 визначено, що кошти, отримані органами системи МВС відповідно до пункту 3 цього Порядку, використовуються виключно для: доплати до грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії та Адміністрації Держприкордонслужби, особам рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

На виконання пункту 4 Постанови № 375 Міністерством внутрішніх справ України видано наказ від 03.06.2020 № 431 «Про окремі питання організації оплати праці на період дії карантину», яким визначено керівникам, зокрема, Національної поліції України забезпечити встановлення на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, додаткової доплати у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах (пункт 1); виплату додаткової доплати здійснювати поліцейським, які перебувають відповідно на штатних посадах в органах (підрозділах) Національної поліції України (пункт 2); нарахування додаткової доплати здійснювати у відсотковому співвідношенні до заробітної плати (грошового забезпечення) з розрахунку всіх складових, у тому числі премії, за винятком виплат, що носять одноразовий та компенсаційний характер (пункт 3); персональний перелік осіб, яким установлюється додаткова доплата, визначається керівником відповідного органу, закладу, зазначених у пункті 1 цього наказу (пункт 4).

Такі ж положення знайшли своє відображення й у дорученні Національної поліції України від 25.06.2020 № 7789/01/29-2020 «Про організацію заходів, спрямованих на забезпечення встановлення додаткової доплати поліцейським, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375» та дорученні Головного управління Національної поліції в Луганській області від 26.06.2020 № 4628/111/22/03-2020 «Про формування персонального переліку поліцейських для визначення розміру додаткової доплати до грошового забезпечення»

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що підставою для отримання доплати за Постановою № 375 є сукупність таких умов:

1) особа є поліцейським;

2) забезпечує життєдіяльність населення, зокрема, шляхом забезпечення правопорядку і безпеки громадян, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, вказана доплата здійснюється не всім поліцейським, а лише окремим категоріям поліцейських, які внаслідок безпосереднього виконання своїх обов`язків забезпечують життєдіяльність населення шляхом забезпечення правопорядку і безпеки громадян, у зв`язку з чим мають з населенням безпосередній контакт.

Позивачу додаткова доплата до грошового забезпечення як поліцейському, який у період проходження служби забезпечував життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни, нарахована та виплачена за період з 12 березня 2020 року (дня, з якого встановлено карантин) по 17 лютого 2021 року,

За подальший період служби з 18 лютого 2021 року по 24 грудня 2021 року така додаткова доплата до грошового забезпечення позивачу становила 28999,34 грн., проте вона не виплачена через те, що на рахунок відповідача не надійшли відповідні кошти на вказані виплати.

З метою виплати вказаної суми доплати відповідачем вчинялися відповідні дії. Так, щомісячно щодо вказаного періоду відповідач подавав до Національної поліції України (як головного розпорядника коштів на ці цілі) листи, в яких просив надати відповідне фінансування на виплату вказаної додаткової доплати. Проте, вказані дії не призвели до бажаного результату.

Активність дій відповідача, спрямована на виплату позивачу невиплаченої суми додаткової доплати, не може свідчити про допущення відповідачем бездіяльності в цій частині.

Разом з тим, оскільки право позивача на вказану суму додаткової доплати за період з 18 лютого 2021 року по 24 грудня 2021 року порушено, тому позов в цій підлягає задоволенню частково та іншим шляхом - шляхом стягнення на користь позивача невиплаченої суми додаткової доплати.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду попередньої інстанції.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року у справі № 200/1690/22 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2023 року.

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв

І.Д. Компанієць