Справа № 460/32388/22
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/32388/22 пров. № А/857/17606/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року (судді Зозулі Д.П., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Рівне повний текст рішення складено 08.11.2022) у справі №460/32388/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27.09.2022 звернувся в суд з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в якому просить визнати протиправними та скасувати рішення відповідача від 08.07.2022 №0400 та від 13.09.2022 №0400 в частині перерахунку та зменшення з 17.07.2018 основного розміру пенсії до 22,11 грн., зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату з 17.07.2018 основного розміру соціальної пенсії по інвалідності ІІ групи, виходячи з розрахунку розміру такої пенсії, визначеного пунктом «в» статті 94 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зміни розміру мінімальної пенсії за віком протягом відповідно календарного року, з урахуванням виплачених сум.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року задоволено позов повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що порушення чи обмеження права позивача на мінімальний розмір пенсії не відбулося, оскільки позивач отримував пенсію у розмірі визначеному законом.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Згідно статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №460/32388/22 та ухвалою суду від 25.01.2023 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства, перебуває на обліку в органі Пенсійного фонду України та з 26.03.1992 отримує соціальну пенсію по інвалідності за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», також є потерпілим від наслідків Чорнобильської катастрофи (категорія 3) та отримує додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачену статтею 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 у справі №460/6891/20, яке набрало законної сили 14.06.2021, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , з 17 липня 2018 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити з 17 липня 2018 року нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 10.06.2022 №4893/04-04-16 в серпні 2018 року місячна пенсія була виплачена позивачу (без підвищення до пенсії, визначеного статтею 39 Закону №796-ХІІ) в сумі 1510,57 грн, а в період березень - червень 2022 року (без підвищення до пенсії, визначеного статтею 39 Закону №796-ХІІ) - в сумі 2100,00 грн.

08.07.2022 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області прийняло рішення за №0400 про перерахунок пенсії позивача, згідно з яким органом Пенсійного фонду здійснено, зокрема, перерахунок основного місячного розміру моєї пенсії по інвалідності, визначивши її місячний розмір в сумі 22,11 грн з 17.07.2018 - довічно. Підстава перерахунку рішення суду від 25.02.2021 у справі №460/6891/20.

Позивач звернувся до органу Пенсійного фонду із запитом на отримання публічної інформації щодо основного місячного розміру його пенсії.

В листі від 11.08.2022 №1700-0201-8/40790 відповідач повідомив позивача, що соціальна пенсія по інвалідності йому призначена 26.03.1992 відповідно до ст.93 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Для визначення розміру соціальної пенсії по інвалідності ІІ групи застосовується величина 22,11 грн (16,62 грн встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №831 та підвищена на 1,1 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1996 №1528 та на 1,12 і на 1,08 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.01.2001 №36). Зауважив, що після набуття чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (01.01.2004) розміри соціальних пенсій не переглядалися. Водночас, відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 №265 (з наступними змінами), у разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю (з урахуванням надбавок, підвищення, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною), не досягають прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, таким особам надаються щомісячна державна адресна допомога у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру.

Крім того, 13.09.2022 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області прийняло рішення за №0400 про перерахунок пенсії позивача, згідно з яким органом Пенсійного фонду здійснено, зокрема, перерахунок основного місячного розміру його пенсії по інвалідності, визначивши її місячний розмір в сумі 22,11 грн з 17.07.2018 - довічно. Підстава перерахунку рішення суду від 25.02.2021 у справі №460/6891/20.

Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 08.07.2022 №0400 та від 13.09.2022 №0400 протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон №1058) пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

За змістом частин 1, 2 статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Статтею 8 Закону № 1058 передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із частиною 1 статті 9 Закону № 1058 відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Як встановлено судом позивачу призначено соціальну пенсію по інвалідності ІІ групи з 26.03.1992 за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII), який визначає, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №1788-XII, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Право на соціальну пенсію мають усі непрацездатні громадяни на умовах, що визначаються цим Законом (стаття 5 Закону №1788-XII).

Порядок призначення і виплати соціальної пенсії громадянам, які мають право на соціальну пенсію передбачений статтею 93 Закону №1788-XII, а розміри такої пенсії встановлені статтею 94 вказаного Закону, положення яких були чинними на час призначення позивачу пенсії (26.03.1992).

Так, статтею 93 Закону №1788-XII (в редакції чинній на час призначення позивачу пенсії) визначено, що соціальні пенсії призначаються і виплачуються непрацюючим громадянам, крім інвалідів з дитинства, при відсутності права на трудову пенсію, зокрема, інвалідам I і II груп, у тому числі інвалідам з дитинства, а також інвалідам III групи.

Відповідно до пункту «в» статті 94 Закону №1788-XII (в редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії), соціальні пенсії призначаються в таких розмірах: 100 процентів мінімального розміру пенсії за віком, зокрема, інвалідам ІІ групи.

За змістом розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» від 31.05.2005 №2603-IV положення статей 93 та 94 Закону №1788-XII втратили чинність з 22.06.2005 лише в частині призначення соціальних пенсій.

Тобто до соціальних пенсій, які призначені до 22.06.2005, положення статей 93 та 94 Закону №1788-XII продовжують застосовуватись і надалі, а тому посилання відповідача викладене в листі від 11.08.2022 №1700-0201-8/40790 на те, що після набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (01.01.2004) розміри соціальних пенсій не переглядалися є необґрунтованими, оскільки такі розміри визначає стаття 94 Закону №1788-XII, яка залишається чинною для застосування до вже призначених пенсій.

Крім того, згідно зі статтею 29 Закону №1788-XII, яка визначає розміри пенсій по інвалідності та є чинною і на даний час мінімальний розмір пенсії встановлюється на рівні соціальної пенсії по відповідній групі інвалідності (стаття 94 Закону №1788-XII) в частині обрахунку розміру пенсії по інвалідності.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що соціальна пенсія особам з інвалідністю ІІ групи (у тому числі з дитинства), яка призначена відповідно до Закону №1788-XII, не може бути меншою мінімального розміру пенсії за віком.

З урахуванням положень законів України про Державний бюджет України на відповідний рік мінімальний розмір пенсії за віком становить: з 01.07.2018 1435 грн; з 01.12.2018 1497 грн; з 01.07.2019 1564 грн; з 01.12.2019 1638 грн; з 01.07.2020 1712 грн; з 01.12.2020 1769 грн; з 01.07.2021 1854 грн; з 01.12.2021 1934 грн; з 01.07.2022 2027 грн; з 01.12.2022 2093 грн.

Таким чином, основний розмір соціальної пенсії позивача по інвалідності з 17.07.2018 не може бути меншим означених мінімальних розмірів пенсії за віком (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Разом з тим, виконуючи рішення суду у справі №460/6891/20 відповідачем прийнято рішення від 08.07.2022 №0400 та від 13.09.2022 №0400, якими основний розмір пенсії позивача визначено в сумі 22,11 грн з 17.07.2018 довічно.

Проаналізувавши рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 у справі №460/6891/20, яке набрало законної сили 14.06.2021, судом встановлено, що таким рішенням зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити з 17.07.2018 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Суд зауважує, що підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, встановленого статтею 39 Закону №796-ХІІ, хоч і виплачується одночасно з основною пенсією, проте, за своєю природою є компенсацією від держави у вигляді соціальної допомоги, гарантованої Конституцією України, а не видом пенсійної виплати, про що зазначає Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 17.07.2018 №6-р/2018.

Так, в пункті 4 означеного Рішення Конституційний Суд України вказав, що встановлення у законах України пільг, компенсацій та гарантій громадянам України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, обумовлено виконанням державою свого конституційного обов`язку, передбаченого статтею 16 Основного Закону України, щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та збереження генофонду Українського народу. Такі пільги, компенсації та гарантії є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку.

Конституційний Суд України у Рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій наголосив на недопустимості скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зазначивши, що «відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави» (пункт 4 мотивувальної частини).

У Рішенні у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 Конституційний Суд України, зокрема, встановив, що Закон №796-ХІІ визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, оскільки відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди; Конституційний Суд України неодноразово констатував, що Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави (абзаци одинадцятий, чотирнадцятий пункту 5 мотивувальної частини).

Скасування пільг, компенсацій та гарантій не відповідає конституційному обов`язку держави, передбаченому у статті 16 Основного Закону України, щодо осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, тому пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України.

Таким чином, нарахування особі означеного підвищення до пенсії не може впливати на обрахунок основного розміру її пенсії.

Крім того, суд звертає увагу на те, що судовим рішення у справі №460/6891/20 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу означене підвищення до пенсії, а не здійснити перерахунок основного розміру його пенсії.

Згідно із частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо посилання відповідача в листі від 11.08.2022 №1700-0201-8/40790 на те, що для визначення розміру соціальної пенсії по інвалідності ІІ групи застосовується величина 22,11 грн, з якої 16,62 грн встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №831, такі є спростованими, оскільки пункт 2 вказаної постанови визначає порядок обчислення пенсій, призначених після 01.08.1996, в той час, як пенсія позивачу призначена 26.03.1992.

При цьому, пунктом 1 означеної постанови Кабінету Міністрів України установлено збільшити з 1 серпня 1996 р., в 1,108 раза пенсії, призначені органами соціального захисту населення відповідно до Законів України «Про пенсійне забезпечення» і «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» з урахуванням передбачених чинним законодавством надбавок (підвищень), додаткової пенсії.

Разом з тим, перерахунок пенсії позивача на підставі оспорюваних рішень призвів не до збільшення, а до зменшення її основного розміру, що не узгоджується зі змістом такої постанови Кабінету Міністрів України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач протиправно та безпідставно зменшив основний розмір пенсії позивача, внаслідок чого порушив гарантоване державою право на належне пенсійне забезпечення, а оскільки мінімальний розмір пенсії за віком у 2018 році становив 1435 гривень, а у 2022 році 2027 гривень, то в розумінні чинного законодавства основний розмір пенсії 22,11 грн. не може свідчити про належне пенсійне забезпечення особи з інвалідністю II групи.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з позицією Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15.10.2013 №8-ргі/2013, Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22, 64 Конституції України).

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника (параграфи 52, 56).

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

Право на пенсію підпадає під сферу дії статті 1 Протоколу першого Конвенції, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» гарантує всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

Таким чином, право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Апеляційний суд вважає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятих ним рішень і вчинення дій. Натомість обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та вказують на неправомірність поведінки відповідача в спірних правовідносинах.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, відповідачем нарахування та виплати пенсії позивачу у належному розмірі з 17.07.2018 свідчить про те, що оспорювані рішення призвели до триваючого порушення права позивача на отримання соціальної пенсії по інвалідності в належному розмірі, визначеному пунктом «в» статті 94 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що також підтверджує рішення суду у справі №460/6891/20, а тому колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В Рішенні у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року у справі №460/32388/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 20.03.2023