Справа № 500/870/23
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

Справа № 500/870/23

21 березня 2023 рокум.Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Дерех Н.В., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

16 березня 2023 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області , в якому позивач просить визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо невиплати ОСОБА_1 нарахованої пенсії за періоди з 01.01.18 по 01.12.18; з 01.03.19 по 01.10.19; з 01.04.19 по 01.03.22 та з 01.03.22 по 01.01.23, на загальну суму 651767,32 грн, стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті пенсії за періоди з 01.01.18 по 01.12.18, з 01.03.19 по 01.10.19; з 01.04.19 по 01.03.22 та з 01.03.22 по 01.01.23, на загальну суму 651767,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в період з 2019 по 2023, за зверненнями позивача, судом було розглянуто до десяти справ. За результатами розгляду звернень позивача Тернопільським окружним адміністративним судом було винесено ряд рішень, якими дії Головного управління Пенсійного фонду України були визнані протиправними та було зобов`язано до певних дій, зокрема до перерахунку та виплати пенсії позивача. Позивач вказує, що оскільки на початок 2023 року жодне із прийнятих Тернопільським окружним адміністративним судом рішень не було виконаним, в частині виплати нарахованої доплати (заборгованості), то позивач був вимушений для уточнення загальної суми заборгованості із відповідним запитом звернутися до відповідача. Зазначив, що відповідно до представленої відповідачем інформації, станом на день подання позову, загальна заборгованість відповідача по пенсійній виплаті за рішеннями Тернопільського окружного адміністративного суду перед позивачем, складає - 651767,32грн. із яких: за судовим рішенням від 03.09.2020 у справі №500/1921/20 - 9289,78 грн.; за судовим рішенням від 22.09.2020 у справі №500/1920/20 - 32739,86 грн.; за судовим рішенням від 01.10.2021 у справі№500/5418/21 - 483644,28 грн.; за судовим рішенням від 10.06.2022 у справі №500/2024/22 - 126093,40 грн. При цьому, позивач вказує, що зі сторони позивача вживалися певні міри для стягнення із відповідача заборгованості із залученням органів Державної виконавчої служби, але такі залишилися безуспішними, оскільки уповноважений державний орган, в частині стягнення боргу із боржника, є неефективним та безсилим, і підтвердженням цьому може слугувати постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) від 30.06.2021. ВП №64872305 про повернення виконавчого документа стягувачу. Просить врахувати, що позивач являється інвалідом війни І групи і потребує відповідного лікування, яке є складним і фінансово затратним, тому був вимушений із відповідною заявою від 31.01.2023 звернутися до відповідача (боржника) з проханням погасити існуючу заборгованість по пенсійній виплаті, але листом від 15.02.2023 за №500-401/6-02/8-1900/23 у задоволенні заяви було відмовлено. Звернув увагу суду на тому, що відмова мотивується тим, що погашення заборгованості здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету, а оскільки такі на зазначені цілі Державою не виділялися, то відповідач не може в повній мірі виконати судові рішення. Тобто, на думку позивача, відмова відповідача базується на відсутності у Пенсійного фонду відповідних бюджетних асигнувань на погашення заборгованості за судовими рішеннями. Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо ухилення від погашення існуючої заборгованості по пенсійній виплаті вважає протиправними, та такими, що перешкоджають йому вільно розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, серед іншого, чи немає підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 1 статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо: 1) позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства; 2) у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі; 3) настала смерть фізичної особи чи припинено юридичну особу, яка не є суб`єктом владних повноважень, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позовну заяву, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 4) у провадженні цього або іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

При цьому, суд вважає, що відмова у відкритті провадження у справі у контексті пункту 2 частини першої ст.170 КАС України можлива за умови, що рішення, яке набрало законної сили, ухвалене за результатами розгляду тотожного позову, в якому збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 120/8307/22).

Тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору (правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 9901/433/18). Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що достатньою та необхідною правовою підставою для відмови у відкритті провадження у справі, на підставі пункту 2 частини 1 статті 170 КАС України, є одночасна сукупність наступних умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 120/8307/22).

Рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» визначено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 520/14220/19 Верховний Суд наголосив, що неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, яке набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили позивач не може знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги з тих самих підстав.

Верховний Суд в правозастосовчій практиці неодноразово наголошував на тому, що не вважаються зміною підстав позову, доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права або інше наведення іншого праворозуміння таких (позиція, викладена в постановах Верховного Суду від 14.02.2023 у справі № 160/3599/20, від 06.02.2023 у справі № 140/559/20 тощо).

Як зазначає позивач, загальна заборгованість відповідача по пенсійній виплаті за рішеннями Тернопільського окружного адміністративного суду перед позивачем, складає - 651767,32грн. із яких: за рішенням від 03.09.2020 у справі №500/1921/20 - 9289,78 грн.; за рішенням від 22.09.2020 у справі №500/1920/20 - 32739,86 грн.; за рішенням від 01.10.2021 у справі №500/5418/21 - 483644,28 грн.; за рішенням від 10.06.2022 у справі №500/2024/22 - 126093,40 грн. При цьому, суд наголошує на тому, що юридичний конфлікт з приводу того, чи має право позивач на таку виплату та чи зобов`язаний відповідач здійснювати таку виплату, є вирішеним.

Положеннями частини другої статті 14, частини першої статті 370 КАС України, передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Відповідно до статті 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Частиною п`ятою статті 372 КАС України визначено, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

За частиною 1 статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII, у рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа (правова позиція, викладена постанові Верховного Суду від 28.02.2023 у справі № 260/1898/22).

Конституційний Суд України в рішенні від 01.03.2023 у справі № 2-(ІІ)/2023 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів частини першої статті 294 , частини шостої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України (справа щодо рівноправності сторін під час судового контролю за виконанням судового рішення), зазначив, що судовий захист та поновлення прав, свобод, інтересів особи, що зазнали порушення внаслідок ухвалення рішень, учинення дій або бездіяльності органами публічної влади, їх посадовими і службовими особами, неможливий без забезпечення виконання судового рішення, ухваленого на користь особи.

Конституційний Суд України зазначив, що судовий контроль за виконанням судового рішення є щонайпершим елементом в юридичному механізмі забезпечення виконання судового рішення, особливо в разі, коли таке судове рішення ухвалено на користь особи в юридичному спорі супроти органів публічної влади, їх посадових і службових осіб.

Крім цього, згідно із положеннями частин першої та другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статті 287 цього Кодексу (частина 8 статті 382 КАС України).

Згідно частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Відтак, на думку суду, приписами статей 382, 383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Вказані правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Відтак, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, у відповідності до КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Аналіз предмету позову у справі, яка розглядається, свідчить, що фактичною підставою для звернення до суду із даними позовними вимогами стала незгода позивача із бездіяльністю відповідача під час виконання рішень Тернопільського окружного адміністративного суду у справах №500/1920/20, №500/1921/20, №500/5418/21, №500/2024/22. Як слідує з автоматизованої системи "Єдиний державний реєстр судових рішень", вказані рішення набрали законної сили.

Суд зазначає, що вимоги про "стягнення" заборгованості з виплати пенсії та "зобов`язання нарахувати та виплатити" пенсію є двома різними способами захисту порушеного права (що, окрім іншого, передбачає відмінний механізм їх виконання/реалізації), тобто є альтернативними варіантами вирішення спору.

Відтак, вирішення судом спору між сторонами шляхом застосування такого способу захисту порушених прав як "зобов`язання нарахувати та виплатити" пенсію виключає в подальшому можливість особи звернутися до суду із позовом про "стягнення" заборгованості з виплати пенсії, адже фактично спір між сторонами вже вирішено.

При цьому, суд уважає за доцільне зазначити, що при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою, або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається (позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 9901/433/18).

Суд вважає, що заявлені позовні вимоги стосуються саме порядку виконання судових рішень, а тому позивач, у випадку незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, має встановлене законом право в порядку статті 383 КАС України подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

При цьому, на думку суду, наявність спеціальних правових норм КАС України (статті 382, 383), направлених на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про постановлення ухвали про відмову у відкритті провадження у справі.

Частиною 5 статті 170 КАС України, передбачено, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись статтями 170, 241, 248 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкриті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості.

Копія ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Згідно із частиною другою статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Дерех Н.В.