Справа № 520/3984/22
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2023-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

21 березня 2023 р. справа № 520/3984/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник, Служба) до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

18.02.2022р. позивач, у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання противоправними та скасування Наказу Головного управління ДПС у Харківській області від 28.12.2021р. №217-о "Про звільнення ОСОБА_1 " та Наказу Головного управління ДПС у Харківській області від 20.01.2022 року №1-о про внесення змін до пункту 2 Наказу Головного управління ДПС у Харківській області від 28.12.2021р. №217-о "Про звільнення ОСОБА_1 "; 2) поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора - інспектора Східного відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області з 29.12.2021р.; 3) стягнення з Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.12.2021 року, визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що підставою для вчинення управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу припинення служби на штатній посаді тероргану ДПС України слугувала подія нез`явлення на службу більше як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, але у дійсності проміжок часу відсутності на роботі протягом року складав менше 150 календарних днів протягом року. Наполягав, що на момент звільнення мав правовий статус одинокої матері, так як сину не виповнилось ще 14-ти років. Тому наполягав на протиправності звільнення.

Відповідач, Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі за текстом - владний суб`єкт, орган публічної адміністрації, Служба, адміністративний орган), із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що позивач був звільнений у зв`язку з нез`явленням на службу більше як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу», підставою для звільнення слугували надані позивачем листки непрацездатності. Наполягав на правомірності звільнення позивача з дотриманням процедури звільнення державних службовців із займаної посади.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявниця народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить до громадянства України, у період з 24.03.2003р. до 09.09.2021р. проходила публічну службу в органах податкової служби на різних посадах, у період з 09.09.2021р. по 01.10.2021р. проходила публічну службу в органах податкової служби на посаді головного державного ревізора - інспектора Східного відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області.

Отже, місцем роботи заявника був територіальний орган Державної податкової служби України із статусом юридичної особи публічного права - ГУ ДПС у Харківській області.

Робочим місцем заявника була посада у штаті Східного відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області.

На посаду головного державного ревізора - інспектора Східного відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області заявник був переведений з посади головного державного ревізора-інспектора сектору погашення боргу з фізичних осіб та заборгованостей з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Харківській області.

Отже, відсутня подія призначення заявника - 09.09.2020р. на посаду головного державного ревізора - інспектора Східного відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області, під час знаходження на якій суб`єктом владних повноважень було вчинено управлінське волевиявлення з припинення державної служби.

При цьому, 17.10.2019р. на посаду головного державного ревізора - інспектора Східного відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області заявник був саме призначений у порядку переведення із ліквідованої юридичної особи публічного права - Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області.

01.10.2021р. наказом ГУ ДПС у Харківській області №212-о від 22.09.2021 року заявницю було звільнено з посади головного державного ревізора - інспектора Східного відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області.

З комп`ютерної програми суду "Діловодство спеціалізованого суду" судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 р. по справі №520/20743/21, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремленого підрозділу ДПС, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошової допомоги і середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково; скасовано наказ Головного управління ДПС у Харківській області №212-0 від 22.09.2021 року «Про звільнення» ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора - інспектора Східного відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області з 02.10 2021 року; стягнуто з Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.10.2021 року; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

08.12.2021р. наказом Головного управління ДПС у Харківській області №216-о "Про поновлення на роботі ОСОБА_1 " було скасовано наказ ГУ ДПС у Харківській області №212-о від 22.09.2021 року та заявницю поновлено з 02.10.2021 року на попередній посаді, внесено запис про поновлення на роботі до трудової книжки.

28.12.2021р. наказом Головного управління ДПС у Харківській області №217-о від 28.12.2021р. заявника знов було звільнено з посади головного державного ревізора - інспектора Східного відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області з виплатою грошової компенсації за невикористані 07 календарних днів щорічної відпустки.

Наказом Головного управління ДПС у Харківській області №1-о від 20.01.2022 року внесено зміни до пункту 2 наказу Головного управління ДПС у Харківській області №217-о від 28.12.2021 року та викладено його в новій редакції в частині виплати позивачу компенсації за невикористані 10 календарних днів щорічної відпустки.

Судом з"ясовано, що юридичною підставою для видання цього розпорядчого документу з кадрового питання Службою обрано приписи ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Фактичною підставою для видання згаданого наказу послугувало судження Служби про нез`явлення позивача на службу більше як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Суд відзначає, що наданими позивачем листками непрацездатності від 12.02.2021р. АДП №707362, від 19.02.2021р. АДЯ №778006, від 16.03.2021р. АДЯ №778412, Інформаційними довідками з електронної системи охорони здоров`я від 28.09.2021р., від 01.10.2021р., від 05.10.2021р., від 08.10.2021р., від 13.10.2021р. та довідкою відповідача про відсутність на роботі підтверджено знаходження заявника у стані тимчасової непрацездатної:

- у період з 05.01.2021р. по 31.01.2021р. 27 календарних днів;

- у період з 01.02.2021р. по 03.02.2021р. 3 календарних днів;

- у період з 13.02.2021р. по 28.02.2021р. 16 календарних днів;

- у період з 01.03.2021р. по 31.03.2021р. 31 календарних днів;

- у період з 13.05.2021р. по 17.05.2021р. 5 календарних днів;

- у період з 30.06.2021р. по 30.06.2021р. 1 календарний день;

- у період з 01.07.2021р. по 31.07.2021р. 31 календарних днів;

- у період з 01.08.2021р. по 13.08.2021р. 13 календарних днів;

- у період з 30.08.2021р. по 31.08.2021р. 2 календарних днів;

- у період з 01.09.2021р. по 15.09.2021р. 15 календарних днів;

- у період з 28.09.2021р. по 30.09.2021р. 3 календарних днів;

- у період з 01.10.2021р. по 18.10.2021р. 18 календарних днів.

Отже, загальний час тимчасової непрацездатності заявниці у періоді з 05.01.2021р. по 18.10.2021р. становить 165 календарних днів.

Проте, загальний час тимчасової непрацездатності заявниці у періоді з 09.09.2021р. по 18.10.2021р. становить 28 календарних днів.

Згідно з відомістю №19 від 27.01.2022р. виплата розрахунку звільненого працівника ОСОБА_1 у січні 2022 року складає - 3.847,90 грн.

Згідно з наданої на вимогу суду довідки Служби розмір середньоденного грошового забезпечення заявниці у якості головного державного ревізора - інспектора складає 309,52 грн.; розмір середньомісячної заробітної плати складає 6.809,52 грн. (виплата - 5.481,67 грн. (без врахування податків)).

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення Служби з приводу припинення проходження публічної служби в органах податкової служби з підстав нез`явлення на службу більше як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, як одиноку матір із дитиною до 14-ти років, заявниця ініціювала даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до установлених обставин спору підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з приписами ч. 2, ч. 3 ст. 5 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Вказані висновки узгоджуються з правовими висновками постанов Верховного Суду від 22.11.2022р. по справі №440/8004/20, від 29.12.2021р. по справі №420/3825/20.

Частиною 3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як то визначено ч. 1 ст.235, 2 ст.235 КЗпП України, в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 83 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" передбачені підстави для припинення державної служби

Так, п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно з ч. 2 ст. 87 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

Звідси слідує, що ч. 2 ст. 87 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" передбачені дві окремі самостійні підстави припинення державної служби громадянина України, а саме: 1) відсутність на службі понад 120 календарних днів підряд; 2) відсутність на службі понад 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Отже, при визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність.

Наведені законодавчі приписи обумовлюють здійснення розрахунку саме зважаючи на кількість календарних днів тимчасової непрацездатності у період перебування у трудових відносинах (проходження служби), а не кількість календарних днів тимчасової непрацездатності, які припадають на робочі дні.

Аналогічний правовий висновок неодноразово був сформульований Верховним Судом у постановах від 31.10.2018 року по справі №815/4343/17, від 10.05.2019 року у справі №815/2933/17, від 06 березня 2019 року у справі № 815/3259/17, від 21 жовтня 2021 року у справі № 1.380.2019.000967.

За змістом листа Міністерства соціальної політики України від 19.08.2016р. №12209/0/14-16/06 щодо застосування норм частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу» дні тимчасової непрацездатності слід розраховувати протягом робочого року.

Суд зважає, що чинне законодавство про державну службу не містить визначення правової категорії "робочий рік".

Поряд із цим, ст.75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Тому, зміст правової категорії "робочий рік" слід тлумачити як період часу, який за тривалістю рівний календарному року (12 місяців), але на відміну від календарного року обчислюється для кожного державного службовця не з 1 січня, а з дати призначення державного службовця на посаду в державному органі.

Отже, дні тимчасової непрацездатності у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службі протягом більш як 150 календарних днів протягом року (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади), слід розраховувати протягом робочого року державного службовця, тобто з дати призначення державного службовця на посаду в державному органі.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12.01.2021 року у справі № 420/6311/18.

У спірних правовідносинах мають місце як подія призначення заявника на посаду у штаті ГУ ДПС у Харківській області у порядку переведення з ГУ ДФС у Харківській області (17.10.2019р.), так і подія переведення заявника на рівнозначну посаду у штаті ГУ ДПС у Харківській області (09.09.2020р.).

Згідно з ч.1 ст.79 Кодексу законів про працю України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Тому суд відзначає, що у розумінні ст.32 Кодексу законів про працю України подія переведення працівника на іншу роботу у межах штату одного суб`єкта права об`єктивно не здатна призвести до переривання плину строку безперервної роботи як умови надання щорічної відпустки.

Відтак, у спірних правовідносинах робочий календарний рік позивача слід обчислювати з 17.10.2019р. як дати призначення на посаду головного державного ревізора - інспектора сектору погашення боргу з фізичних осіб та заборгованостей з ЄСВ управління роботи з податковим боргом ГУ ДПС у Харківській області у порядку переведення з ліквідованої юридичної особи публічного права - ГУ ДФС у Харківській області.

Отже, робочий календарний рік позивача в аспекті застосування положень ст.87 Закону України «Про державну службу» слід обраховувати з 17.10.2019р. по 16.10.2020р., з 17.10.2020р. по 16.10.2021р., з 17.10.2021р. по 16.10.2022р.

На період 17.10.2020р.-16.10.2021р. припадає загальний проміжок тимчасової непрацездатності заявника у 164 календарних днів.

У спірних правовідносинах відповідачем - ГУ ДПС у Харківській області було проведено обрахунок періоду відсутності позивача на роботі внаслідок тимчасової непрацездатності здійснено податковим органом за календарний рік, з 05.01.2021 року до 18.10.2021 року, що становить 165 календарних днів.

Указане управлінське волевиявлення суперечить положенням наведених вище норм закону, позаяк за наявними в матеріалах справи відомостями у спірних правовідносинах календарні роки у цілях застосування положень ст.87 Закону України «Про державну службу» слід обраховувати з 17.10.2019р. по 16.10.2020р., з 17.10.2020р. по 16.10.2021р., з 17.10.2021р. по 16.10.2022р., але лише відносно одного календарного дня - 18.10.2021р.

Тому ця обставина не може слугувати підставою для визнання протиправним у цілому правильного та вірного управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень.

Оскільки положення ст.87 Закону України «Про державну службу» як спеціальної норми права (рівно як і інші положення Закону України «Про державну службу») не містять застережень стосовно неможливості припинення публічної служби громадянина України - одинокої матері, то відповідні доводи заявника підлягають відхиленню.

Учасниками спору фактично визнані ті обставини, що протягом періоду часу 05.01.2021р.-18.10.2021р. заявник не проходив реальної публічної служби у штаті ГУ ДПС у Харківській області як юридичної особи публічного права через стан тимчасової непрацездатності.

Тому ГУ ДПС у Харківській області як юридична особа публічного права видаючи 08.12.2021р. наказ №216-о про поновлення заявника на посаді з 02.10.2021р. та 28.12.2021р. оскаржений наказ №217-о не порушила права заявника на працю у сфері державної служби, адже на період часу 05.01.2021р.-17.10.2021р. (як календарного року роботи позивача у штаті ГУ ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України) припадало 164 календарних дня знаходження у стані тимчасової непрацездатності.

З огляду на викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що враховуючи кількість листків непрацездатності, які були наявні у державного органу на момент прийняття спірних рішень, у податкового органу станом на - 28.12.2021р. були наявні підстави для звільнення заявниці на підставі ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу» з обчисленням строку відсутності на роботі з 17.10.2020р., що поглинає проміжок часу 05.01.2021р.-17.10.2021р.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - поза будь-яким розумним сумнівом, у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - баланс вірогідностей.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Тому, перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом забезпечено дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, подано достатній обсяг доказів відповідності закону оскарженого волевиявлення, обсяг використаних суб"єктом владних повноважень доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично неправильними та фактично необґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення, прав та інтересів заявника на працю у сфері державної служби не порушено.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту наведеної норми процесуального закону викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України і ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини відсутності позивача на роботі більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності з`ясував повно та вичерпно, норму закону визначив вірно, зміст приписів цієї норми витлумачив без помилок, взяв до уваги усі суттєві поза розумним сумнівом фактори.

Отже, у спірних правовідносинах вчинене владним суб`єктом волевиявлення з приводу реалізації адміністративної функції не спричинило безпідставного настання негативних наслідків для заявника, що є визначеною процесуальним законом підставою залишення позову за основною вимогою без задоволення.

Тому усі похідні вимоги позову також підлягають відхиленню.

Окремо суд зважає, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893 вирішено: ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком, до якого у тому числі, включено Головне управління ДПС у Харківській області.

В абзаці 4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893 закріплено, що права та обов`язки територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до п. 1 цієї постанови, переходять ДПС України та її територіальним органам.

Наказом ДПС України від 30.09.2020 №529 було утворено як відокремлені підрозділи ДПС України територіальні органи за переліком згідно з додатком, до якого, зокрема, включено Головне управління ДПС у Харківській області.

14 грудня 2020 року проведено державну реєстрацію створення Головного управління ДПС у Харківській області як відокремленого підрозділу юридичної особи - ДПС України, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис за №008085321.

09.02.2022 року проведено державну реєстрацію припинення Головного управління ДПС у Харківській області (), про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис за №016081693.

Таким чином, з 09.02.2022 року юридичну особу публічного права - Головне управління ДПС у Харківській області, припинено.

Отже, на момент звернення позивача до суду - 18.02.2022р. суб`єкта владних повноважень - юридичної особи публічного права - Головного управління ДПС у Харківській області вже не існувало як суб`єкта права - учасника суспільних відносин із зв"язку із повною ліквідацією.

Відтак, з 18.02.2022р. у спірних відносинах припинили існування як місце роботи заявника, так і робоче місце заявника.

З огляду на викладене, відсутні підстави для поновлення заявника на неіснуючий штатній посаді державного органу у неіснуючому державному органі.

Підстав для застосування ч.2 ст.9 КАС України і вирішенні питання про поновлення заявника на рівнозначній посаді в Головному управлінні ДПС у Харківській області, утвореному на правах відокремленого підрозділу ДПС України (тобто на іншій роботі та на іншому робочому місці) судом у даному конкретному випадку не знайдено, оскільки за приписами ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі.

Таким чином, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розподіл судових витрат зі сплати судового збору в порядку ст. 139 КАС України судом не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", а доказів понесення інших витрат до суду не надано.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.121-123, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева