Справа № 120/10223/22
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 березня 2023 р. Справа № 120/10223/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до міського голови Хмільницької міської ради Юрчишина Миколи Васильовича, виконавчого комітету Хмільницької міської ради про визнання неправомірним та скасування розпоряджень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до міського голови Хмільницької міської ради Юрчишина Миколи Васильовича (далі - міський голова, відповідач 1), виконавчого комітету Хмільницької міської ради (далі - виконавчий комітет, відповідач 2) із позовом, в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати розпорядження міського голови №199 -рк від 04.11.2022 р. про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу із забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Хмільнику;

- визнати неправомірним та скасувати розпорядження міського голови №201 -рк від 07.11.2022 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу із забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м.Хмільнику;

- поновити на посаді начальника управління "Центру надання адміністративних послуг" міської ради м.Хмільника;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що на момент прийняття розпорядження про поновлення, посади, з якої її звільнено вже не існувало, адже ще у серпні 2022 р. посаду начальника відділу із забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м.Хмільнику виведено із штату. Відтак, на думку позивачки, вона мала бути поновлена на посаді начальника управління "Центру надання адміністративних послуг" міської ради м.Хмільника,а тому рішення про поновлення та наступне вивільнення є неправомірними та підлягають скасуванню.

Ухвалою від 19.12.2022 р. відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

16.02.2023 р. ухвалою суду витребувано додаткові докази.

09.03.2023 р. надійшов відзив, в якому представник відповідачів вказала, що спірні розпорядження є правомірними, оскільки позивачку поновлено на посаді на виконання рішення суду. В подальшому позивачці запропоновано наявні вакантні посади, однак вона відмовилась , у зв"язку з чим прийнято рішення про звільнення. Окремо вказала, що на час дії воєнного стану роботодавець має повідомити про зміни в організації виробництва не пізніше запровадження змін.

Ухвалою від 21.03.2023 р. відмовлено в розгляді справи із викликом учасників справи у судове засідання.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив наступне.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03.11.2022 р. у справі №120/6610/22 розпорядженням міського голови №199 -рк від 04.11.2022 р. ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу із забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м.Хмільнику.

04.11.2022 р. позивачка подала заяву про звільнення її з посади за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України.

За наслідком розгляду поданої заяви, розпорядженням міського голови м. Хмільник Вінницької області №474 - р від 04.11.2022 р. відмовлено у її задоволені з підстав необґрунтованості вимогш заявника.

07.11.2022 р. позивачці направлено повідомлення за № 2739/01-39 про те, що займана нею раніше посада виведена зі штатного розпису та запропоновано інші вакантні посади, зокрема: начальника служби містобудівного кадастру управління містобудування і архітектури; начальника відділу державного архітектурно -будівельного контролю; головного і провідного спеціаліста державного архітектурно -будівельного контролю.

Із повідомлення позивачка ознайомилась 07.11.2022 р., про що свідчить відповідний підпис на ньому та письмово відмовилась від запропонованих посад.

Розпорядженням міського голови №201 - рк від 07.11.2022 р. ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу із забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Хмільнику з підстав відмови від запропонованих посад на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись із цими розпорядженнями суб"єкта владних повноважень позивачка звернулась до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, а також загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування регулюються Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування" (далі Закон № 2493-III).

Статтями 2, 3 цього Закону визначено, що служба в органах місцевого самоврядування це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Згідно із статтею 7 Закону № 2493-III правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України.

На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції" та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 КЗпП України цим Кодексом регулюються трудові відносини всіх працівників, а статтею 4 Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Таким чином, до правовідносин, що виникли у цій справі, також підлягають застосуванню положення КЗпП України.

Так, позивачку звільнено з підстав визначених п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Стаття 49-2 КЗпП України визначає, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Повідомлення має містити інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, визначену частиною другою статті 49-4 цього Кодексу, та проведення консультацій з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Повідомлення обов`язково подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику). У разі наявності кількох первинних профспілкових організацій повідомлення надсилається спільному представницькому органу, утвореному ними на засадах пропорційного представництва, а за відсутності такого органу - виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику), що об`єднує більшість працівників цього підприємства (установи, організації).

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.

Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

В свою чергу, статтями 1, 3 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" визначено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України "Про державну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

У період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Отже, повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Надаючи оцінку вимозі про визнання неправомірним розпорядження щодо поновлення на роботі, суд вказує наступне.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, суд наголошує, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Зокрема, таку правову позицію було сформовано в постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №260/261/20, в якій позивача незаконно звільнено з роботи під час реорганізації Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області в Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України.

Так, Верховний Суд у цій справі зазначив, що Суд першої інстанції ухвалив правильне рішення про поновлення позивача на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління у Закарпатській області, з якої його було незаконно звільнено, ураховуючи, що незаконно звільнений працівник підлягає поновленню на попередньому місці роботи, а обов`язок по його працевлаштуванню покладений на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник, якому передані відповідні завдання і функції .

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27.04.2021 в справі №826/8332/17, у якій зазначено, що Ураховуючи приписи частини 1статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшли помилкового висновку про поновлення позивача не на посаді з якої його звільнено, а на рівнозначній цій посаді.

У такий самий спосіб частини першої статті 235 КЗпП України в подібних правовідносинах було застосовано й в постановах Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, від 20.01.2021 у справі №804/958/16, від 11.02.2021 у справі №640/21065/18, від 31.05.2021 у справі №0840/3202/18, від 06.07.2021 у справі №640/3456/20, від 06.07.2021 у справі №640/1627/20.

Як встановлено судом, позивачку звільнено з посади начальника відділу із забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Хмільнику, відтак, суд вважає, що останню судовим рішенням поновлено на тій посаді, з якої було неправомірно звільнено, незалежно від того чи скорочена ця посада.

Окремо суд вказує й на те, що в судовому рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 03.11.2022 р. у справі 120/6610/22 , яке набрало законної сили, також наголошено на тому, що поновлення незаконно звільненого працівника здійснюється на попередній роботі (незалежно від скорочення посади, яку обіймав позивач).

А отже, розпорядження міського голови №199 -рк від 04.11.2022 р. про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу із забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м.Хмільнику видано на виконання судового рішення, відтак є правомірним та не підлягає скасуванню.

Надаючи оцінку вимозі про визнання неправомірним та скасування розпорядження міського голови №201 -рк від 07.11.2022 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу із забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м.Хмільнику, суд вказує наступне.

Рішенням Хмільницької міської ради №1334 від 31.08.2022 р. вирішено реорганізувати з 02.09.2022 р. відділ із забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м.Хмільнику та відділ реєстру територіальної громади Хмільницької міської ради шляхом їх об`єднання в управління "Центр надання адміністративних послуг" Хмільницької міської ради. Пунктом п. 2.1 цього рішення виведено зі штату з 01.09.2022 р. посаду начальника відділу із забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Хмільнику.

Тобто , відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема реорганізація відділу та скорочення посади.

При цьому, суд вказує на те, що позивачку звільнено на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з підстав зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відтак, роботодавець зобов`язаний був повідомити позивачку про наступне вивільнення персонально не пізніше ніж за два місяці.

Чинне законодавство не передбачає виключень у термінах попередження працівника про наступне вивільнення (менше ніж за 2 місяці).

Як видно позивачка поновлена на посаді 04.11.2022 р., відтак, роботодавець мав повідомити першу за два місяці до наступного вивільнення.

Проте, позивачку повідомили про наступне вивільнення 7 листопада 2022 р. і того ж дня звільнили, тобто не дотримано вимоги про вивільнення саме через два місяці після попередження.

Стосовно посилань представника відповідачів на те, що позивачку мали повідомити не пізніше ніж до запровадження відповідних змін, то суд такі до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Так дійсно статтею 3 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" визначено, що у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

При цьому суд акцентує увагу, що під зміною істотних умов праці розуміють зміну систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших (ч. 3 ст. 32 КЗпП).

Однак, позивачці не змінювали умови праці чи оплати праці. Більш того, підставою для звільнення стали зміни в організації виробництва, зокрема реорганізація відділу та скорочення посади, яку остання займала на дату звільнення.

Отже, норми статті 32 та статті 103 КЗпП України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

За таких обставин, суд доходить висновку, що виконавчий комітет не дотримався вимог КЗпП України стосовно персонального повідомлення позивачки не пізніше ніж за 2 місяці до наступного вивільнення.

А отже, керуючись ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати розпорядження про звільнення позивачки.

Разом з тим, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у зв`язку з незаконним звільненням, суд вказує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, належним правовим способом захисту порушених прав позивачки у зв`язку з незаконним звільненням є її поновлення на раніше займаній посаді начальника відділу із забезпечення діяльності ЦНАП у м. Хмільнику.

Суд вкотре зазначає про те, що на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі (незалежно від скорочення посади, яку обіймав позивач). Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені у частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відтак суд доходить висновку про необхідність поновлення позивачки на посаді начальника відділу із забезпечення діяльності ЦНАП у м. Хмільнику з дня незаконного звільнення, тобто з 08.11.2022 р., оскільки день звільнення працівника вважається останнім робочим днем.

При цьому, рішення суду в цій частині необхідно звернути до негайного виконання в силу приписів ч. 7 ст. 235 КЗпП України та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України.

Надаючи оцінку позовним вимогам щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає таке.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Приписами частини 2 статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

У відповідності до абз.3 п.2 Порядку № 100 збереження заробітної плати "у всіх інших випадках" (до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплат

Відповідно до п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, при визначенні середнього заробітку суд приймає до уваги, що позивачку поновлено на роботі лише 04.11.2022 р. та звільнено 07.11.2022 р. Відтак, при розрахунку середнього заробітку слід застосовувати середньоденну заробітну плату, яка була за два місяці до попереднього звільнення тобто до 04.10.2022 р.

В свою чергу, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03.11.2022 р. у справі 120/6610/22 встановлено, що середньоденна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням склала 662,50 грн.

Оскільки на дату постановлення судом рішення період вимушеного прогулу позивачки становить 96 робочих днів (з 08.11.2022 до 21.03.2023 включно) та у зв`язку з поновленням позивачки на роботі на її користь підлягає стягненню середній заробіток в загальній сумі 63600 грн. ( 96 днів х662, 50 грн.).

Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому при виплаті присудженого позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач повинен утримати та сплатити з присудженої суми податки та інші загальнообов`язкові платежі, в порядку та розмірах, визначених чинним законодавством.

При цьому, з урахуванням вимог п. 2 ст. 1 ст. 371 КАС України, рішення суду в частині стягнення на користь позивачки заробітної плати за один місць в сумі 14 575,01 грн. підлягає негайному виконанню.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Разом з тим, відповідно до статті 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору, відтак такий не сплачувався, а отже не підлягає відшкодуванню.

Що стосується процесуального питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то суд при його вирішенні керується наступними мотивами.

Відповідно до положень статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 вказаного Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації сторін, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інші витрати, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 28.11.2022 року, в якому наведено детальний опис виконаних робіт та квитанція від 05.12.2022 року, що підтверджує оплату у розмірі 5 000 грн. за надані послуги.

Судом встановлено, що 28.11.2022 між позивачкою ОСОБА_1 (далі Довіритель) та адвокатом Никитюк О.І. (далі Адвокат) було укладено Договір про надання правничої допомоги (далі Договір).

Відповідно до пункту 1 та 2 цього Договору предметом договору є надання правничої допомоги у справі про скасування розпорядження міського голови м. Хмільника від 07.11.2022 № 201- рк про звільнення Довірителя з роботи. Правова допомога включає в себе: роз`яснення діючого законодавства про працю та законодавства, що регулює правовідносини у сфері проходження служби в органах місцевого самоврядування; підписання та подання до суду позовної заяви про скасування розпорядження Хмільницького міського голови 07.11.2022 № 201- рк, виготовлення, підписання та подання до суду інших заяв по суті, участь адвоката в судовому засіданні.

Відповідно до приписів пункту 6 Договору за надання правничої допомоги вноситься оплата:

- за ознайомлення із документами про звільнення та консультування щодо можливості звернення із позовом про скасування розпорядження про звільнення та перспективи такого звернення у фіксованому розмірі 2000 грн.;

- за виготовлення та подання позовної заяви до суду у фіксованому розмірі 3 000 грн.;

- за вивчення та аналіз відзиву, виготовлення та направлення відповіді на відзив у фіксованому розмірі 3000 грн.;

- за подання заяв із інших процесуальних питань у фіксованому розмірі 850 грн. за кожен процесуальний документ;

- участь у судовому засіданні у фіксованому розмірі 900 грн. за кожне судове засідання..

Оплата Довірителем гонорару адвокату за надання правничої допомоги, зокрема за консультування та подачу позову згідно умов Договору від 28.11.2022 р. склала 5 000 грн. підтверджується квитанцією №7 від 05.12.2022 р.

Стосовно решти послуг, які вказані у договорі, зокрема участі у судовому засіданні, подачі відповіді на відзив/інших заяв, то такі в цій справі не надавались.

Таким чином, витрати позивачки в розмірі 5 000 грн. на професійну правничу допомогу адвоката дійсно мали місце та доводяться належними і допустимим доказами.

Згідно висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 09.04.2019 р. по справі № 826/2689/15, надання належних та допустимих доказів на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з вчиненням окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також часу, витраченого на підготовку позовної заяви та інших процесуальних документів, з урахуванням тривалості розгляду справи, є підставою для задоволення вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Враховуючи, що позов задоволено частково, беручи до уваги співмірність витрат, слід відшкодувати витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам в сумі 3333, 34 грн. (2/3 вимог) за рахунок відповідача 2.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Хмільницького міського голови №201 -рк від 07.11.2022 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу із забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м.Хмільнику.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу із забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Хмільнику з 08 листопада 2022 року.

Стягнути з виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 листопада 2022 року до 21 березня 2023 року включно в сумі 63 600 грн., з відрахуванням при його виплаті податків та інших загальнообов`язкових платежів.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу із забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг у м. Хмільнику та в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 14575,01 грн. (чотирнадцять тисяч п`ятсот сімдесят п`ять гривень 01 копійка), з відрахуванням при її виплаті податків та інших загальнообов`язкових платежів.

В решті вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області витрати на правничу допомогу в сумі 3 333, 34 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

позивачка: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

відповідач 1: Хмільницький міський голова Юрчишин Микола Васильович (службова адреса: вул. Столярчука, 10, м. Хмільник, Вінницька область, 22000);

відповідач 2: виконавчий комітет Хмільницької міської ради Вінницької області (, місцезнаходження: вул. Столярчука, 10, м. Хмільник, Вінницька область, 22000).

Повний текс рішення виготовлено 21.03.2023 р.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна