Справа № 140/6596/22
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/6596/22 пров. № А/857/1740/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2022 року, ухвалене суддею Каленюк Ж.В. у м. Луцьку, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у справі № 140/6596/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача у якому просить суд стягнути з відповідача 63798,68 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 03.01.2019 року по 05.09.2022 року.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 64805,18 грн. з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та застосував принцип співмірності, виходячи із істотності частки заборгованості у порівнянні із сумою компенсації.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що до нарахованих на підставі судового рішення сум, норми статей 116 та 117 КЗпП України не застосовуються.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивач з 02 січня 2019 року виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року у справі № 140/6145/21 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 18 серпня 2016 року по 28 грудня 2018 року.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року у справі № 140/16679/21, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 18 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року із встановленням січня 2008 року як базового місяця. Рішення набрало законної сили 11.08.2022 року.

На виконання цього рішення, відповідач, 06 вересня 2022 року, здійснив виплату позивачу індексації грошового забезпечення у сумі 63828,02 грн.

Позивач вважає, що, оскільки, з ним несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні, він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

За приписами статті 116 КЗпП України (тут і далі в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів ст.ст.94, 116, 117 КЗпП і ст.ст.1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Такої самої позиції дотримується Верховний Суд у постанові № 620/1982/19 від 22 січня 2020 року. Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 наведена наступна правова позиція:

... Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21 -1765а15, зазначивши, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум...
...При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)...
Відповідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час розгляду цієї справи апеляційний суд встановив, що відповідач порушив право позивача на грошову компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а саме за не своєчасну виплату індексації грошового забезпечення, яка була виплачена на підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року у справі № 140/16679/21, яке набрало законної сили 11.08.2022 року.

В рамках розгляду цієї справи суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати індексації грошового забезпечення та зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення позивача за період з 18 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року із встановленням січня 2008 року як базового місяця.

На виконання вказаних вище судових рішень, 06.09.2022 року відповідач виплатив позивачу грошову індексацію грошового забезпечення в сумі 63828,02 грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати індексації грошового забезпечення з порушенням строку, встановленого положеннями статті 116 КЗпП.

Апеляційний суд встановив, що не проведення остаточного розрахунку із позивачем, у визначені законодавством строки, відбулось з вини власника, або уповноваженого ним органу, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому позивач набув право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Таким чином, невиплата відповідачем позивачу індексації грошового забезпечення у день виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, та, як наслідок, не проведення з позивачем повного розрахунку під час звільнення, на переконання апеляційного суду, є підставою для відповідальності відповідача за затримку розрахунку з позивачем при звільненні.

Визначення конкретної суми відшкодування, на переконання апеляційного суду, є компетенцією відповідача, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача саме 64805,18 грн. відшкодування є безпідставною.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що висновок суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні не відповідає вищенаведеній позиції апеляційного суду щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Тому апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позову.

Згідно із частиною 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Переглянувши рішення суду першої інстанції апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позову із вищевказаних мотивів, шляхом визнання бездіяльності відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, за період із 03 січня 2019 року (день наступний за днем виключення зі списків військової частини) по 05.09.2022 року (переддень виплати заборгованості з індексації грошового забезпечення).

Отже, вимоги апеляційної скарги є частково обґрунтованими, а тому її необхідно задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2022 року в справі № 140/6596/22 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 до 05.09.2022 року повного розрахунку при звільненні з військової служби.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби, за період із 03.01.2019 року по 05.09.2022 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Постанова складена 20.03.2023 року