Справа № 300/183/23
Суддя: Микитюк Р.В.
Дата ухвалення: 2023-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" березня 2023 р. справа № 300/183/23
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Микитюка Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в особі міського голови Марцінківа Руслана Романовича про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також позивач, ОСОБА_1 ), в інтересах якого діє адвокат Благодир Сергій Миколайович, 18.01.2023 звернувся в суд із позовною заявою до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в особі міського голови Марцінківа Руслана Романовича (надалі також - відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що за невиконання Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 по справі №876/9987/16, до стягнення на його користь підлягає середній заробіток за час затримки виконання вказаного рішення.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 у справі №876/9987/16 позивача з 22.03.2016 поновлено на посаді начальника управління правової роботи та контролю за дотриманням законодавства в сфері містобудування та архітектури Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Проте незважаючи на наявність вказаного судового рішення, яке набрало законної сили та відкритого виконавчого провадження на займаній посаді ОСОБА_1 не поновлено. Як наслідок, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 по справі № 300/30/20 стягнуто з виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 05.10.2017 по 23.04.2020 в розмірі 229 631,17 грн. Також рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 по справі № 300/2260/21 стягнуто з виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 24.04.2020 по 19.07.2021 в розмірі 110 742,74 грн. На даний час виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради позивача не поновлено на посаді, тому вважає, що відповідно до приписів статті 236 Кодексу законів про працю України, враховуючи тривале невиконання судового рішення, на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 за період з 20.07.2021 по день винесення судом рішення по даній справі.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву відповідно до якого проти позову заперечив. У відзиві зазначив, що невиконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 у справі №876/9987/16 відбулося через наявність обставин та причин, що ускладнили виконання рішення, а саме: перебування справи тривалий час на розгляді у касаційній інстанції, розгляд заяв державного виконавця та Виконавчого комітету про роз`яснення рішення, ліквідація Департаменту містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, в якому мав бути поновлений ОСОБА_1 , перебування в стані припинення новоствореного Департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини Івано-Франківської міської ради, невірного зазначення посади на яку позивач мав бути поновлений, а відтак, необхідність виправлення допущеної в судовому рішенні описки, розгляду заяви Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про внесення виправлення в судове рішення та розгляду заяви про зміну способу виконання рішення в першій та апеляційній інстанціях. Наведене свідчить про поважність причин невиконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі, які жодним чином не залежали від Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Тому підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі немає. Крім цього, Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради в особі міського голови не може бути відповідачем, оскільки Виконавчий комітет є окремою юридичною особою та наділений власними окремими повноваженнями (а.с. 53-55).
У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 у справі №876/9987/16 є компетенцією міського голови, який очолює Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради. В свою чергу, середній заробіток за час затримки виконання вказаного рішення підлягає до стягнення саме з Виконавчого комітету. Обґрунтування поважності невиконання постанови від 04.10.2017 по справі №876/9987/16, наведені у відзиві є безпідставними, оскільки стаття 236 Кодексу законів про працю України чітко визначає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Тобто підставою для виплати середнього заробітку є невиконання рішення суду про поновлення на роботі. Крім цього фактичної ліквідації, реорганізації або перепрофілювання управління, посаду в якому обіймав позивач, та скорочення чисельності працівників не відбулося, водночас, мало місце лише перегрупування та перейменування структурних підрозділів без змін в організації виробництва та праці. Суд апеляційної інстанції допустив технічну помилку у зазначенні назви посади, на якій позивач підлягає поновленню. Проте помилка Львівського апеляційного адміністративного суду в постанові від 04.10.2017 не є порушенням, яке призвело до ухвалення незаконного рішення. Така обставина може бути підставою для виправлення допущеної в судовому рішенні описки. Таким чином, твердження відповідача про неможливість виконання вказаного рішення є необґрунтованими (а.с.69-72).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.01.2023 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами (а.с.47-48).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, зазначає такі обставини.
У відповідності до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
При цьому, частиною 8 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Приписами статті 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Таким чином, Кодексом законів про працю України передбачені випадки стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема, у разі поновлення на роботі вирішується питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (стаття 235 Кодексу законів про працю України), а у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника вирішується питання оплати вимушеного прогулу при затримці виконання (стаття 235 Кодексу законів про працю України).
При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 по справі № 876/9987/16 (344/7365/16-а), яка набрала законної сили 14.05.2020, визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м. Івано-Франківська №296-с від 21.03.2016 про звільнення з роботи ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління правової роботи та контролю за дотриманням законодавства в сфері містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з 22.03.2016. Стягнуто з виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 74 005,68 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства (а.с. 14-17).
Івано-Франківським міським судом 25.10.2017 видано виконавчий лист в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління правової роботи та контролю за дотриманням законодавства в сфері містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з 22.03.2016 (а.с.18).
Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 09.11.2017 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (№ 55111598) щодо примусового виконання вказаного виконавчого листа (а.с. 35).
Виконавче провадження № 55111598, у зв`язку із ліквідацією Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області передано правонаступнику - Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а.с. 36,37).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 по справі №300/30/20, яке набрало законної сили 08.07.2020, стягнуто з виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 05.10.2017 по 23.04.2020 в розмірі 229 631,17 грн (а.с 19-22).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 по справі №300/2260/21, яке набрало законної сили 02.12.2021, стягнуто з виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 по справі № 876/9987/16 (344/7365/16-а) про поновлення на роботі за період з 24.04.2020 по 19.07.2021 в розмірі 110 742, 74 грн (а.с 28-32).

Згідно ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2020 по справі № 344/7365/16-а у задоволенні заяв Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області та Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про роз`яснення постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2017 року у справі №344/7365/16-а відмовлено (а.с. 23-25).

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2020 по справі № 344/7365/16-а виправлено описку у резолютивній частині постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2020 року у справі №344/7365/16-а, а саме невірно зазначену посаду "начальник управління правової роботи та контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради" виправлено на вірну "начальник управління правової роботи та контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудування Департаменту містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради" (а.с. 26-27).

Згідно ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.11.2020 по справі № 344/7365/16-а, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2021, у задоволенні заяви представника Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зміну способу виконання судового рішення по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до міського голови м. Івано-Франківська, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту містобудування та архітектури виконкому Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Отже, з дня ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.

Відповідно до частини 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час прийняття рішення про поновлення позивача на посаді) постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частини 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, пункт 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби (в редакції станом до 15.12.2017).

В свою чергу, статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції) визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно статті 5-1 Кодексу законів про працю України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Таким чином, невиконання або несвоєчасне виконання судового рішення є відповідною підставою для звернення позивача до суду. При цьому, позивач наділений правом самостійно обирати спосіб захисту його порушених прав, як то шляхом звернення до суду з відповідним позовом, так і шляхом встановлення контролю за виконанням судового рішення про поновлення його на посаді.

Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі № 760/9521/15-ц.

Оскільки фактично позивача на вказаній посаді не поновлено, то у даному випадку має місце затримка суб`єктом владних повноважень виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, що зумовлює наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки в силу приписів статті 236 Кодексу законів про працю України.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а.

Окрім цього наявність вини роботодавця щодо незаконного звільнення позивача вже встановлена рішенням суду про поновлення його на роботі.

Посилання представника відповідача на відсутність можливості поновлення позивача на посаді, суд вважає необґрунтованими, оскільки такі доводи не є підставою для звільнення суб`єкта владних повноважень від обов`язку виплатити незаконно звільненому працівникові, передбаченого статтею 236 Кодексу законів про працю України, середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. В даному випадку присутня бездіяльність відповідача.

Крім цього, Верховний Суд, за наслідками перегляду постанови від 04.10.2017 по справі №344/7365/16-а, підтвердив позицію Львівського апеляційного адміністративного суду, що фактичної ліквідації, реорганізації або перепрофілювання управління, посаду в якому обіймав позивач, та скорочення чисельності працівників не відбулося, водночас, мало місце лише перегрупування та перейменування структурних підрозділів без змін в організації виробництва та праці. Ліквідації Департаменту містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не відбулося. Мала місце реорганізація (злиття та перетворення) шляхом приєднання відділу охорони культурної спадщини, який був структурним підрозділом Управління культури, до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Після прийняття рішення про припинення Департаменту містобудування та архітектури у відповідача були наявні вакантні посади, які позивач міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, але відповідач жодної з них позивачу не запропонували.

Також Верховний Суд зазначив, що допущення помилки у зазначенні назви посади, на якій ОСОБА_1 підлягає поновленню не є порушенням, яке призвело до ухвалення незаконного рішення, а тому не може бути підставою для його скасування. Така обставина може бути підставою для виправлення допущеної в судовому рішенні описки в порядку, визначеному адміністративним процесуальним законодавством.

Таким чином, обставини наведені у відзиві суд вважає необґрунтованими.

Статтею 27 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Пунктом 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Абзацом 1 пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до абзацу 1 пункту 10 Порядку № 100 (в редакції до 12.12.2020) у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 встановлено, що розмір середньоденної заробітної плати позивача складав 298,14 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України МУ від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", відповідно до Додатку №51, встановлено Схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів департаментів, управлінь, відділів, інших виконавчих органів міських (крім мм. Києва та Севастополя) рад, виконавчих органів сільських, селищних рад, що представляють інтереси об`єднаних територіальних громад.

Так посадовий оклад начальника управління, що віднесений до 1 групи за оплатою праці з 05.10.2017 складає 5 300 грн, з 18.05.2018 - 6 500 грн, з 25.06.2019 - 7 000 грн, з 12.06.2020 - 7500 грн.

Коефіцієнт підвищення з 18.05.2018 становить 1,23 (6 500/5 300 = 1,23), з 25.06.2019 1,08 (7 000/6 500 = 1,08), з 12.06.2020 до - 1,07 (7 500/7 000 = 1,07).

Оскільки, абзац 1 пункту 10 Порядку № 100 з 12.12.2020 виключено на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100" від 9 грудня 2020 року № 1213, то з 12.12.2020 середній заробіток обчислюється без коефіцієнту підвищення.

Кількість робочих днів, впродовж яких підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 20.07.2021 по 22.03.2023 (день винесення рішення по даній справі) - 431 день.

Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить 128 498,34 грн, з яких:

- за період з 20.07.2021 по 22.03.2023 (298,14 грн. х 431 робочих днів = 128 498,34 грн).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до задоволення.

Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як наслідок, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради підлягає стягненню сплачений, згідно квитанції за №8502-3760-2518-0899 від 14.01.2023, судовий збір в розмірі 1147,84 грн (а.с.1).

Крім того, представником позивача заявлено клопотання про відшкодування судових витрат по справі.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави суду для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18, від 10.12.2019 у справі № 160/2211/19.

На підтвердження понесеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу адвоката надано:

- копію договору про надання правової допомоги;

- тарифи юридичних та консультаційних послуг;

- копію ордера на надання правничої (правової) допомоги;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю;

- акт розрахунку суми розміру витрат на правничу допомогу;

- квитанцію про отримання гонорару у розмірі 5000,00 грн;

Як вбачається розрахунку суми розміру витрат на правничу допомогу у зв`язку із розглядом судової справи вартість однієї години наданих адвокатом послуг становить 300 грн.

Кількість витраченого часу відповідно до розрахунку розміру витрат на правничу допомогу у зв`язку із розглядом судової справи становить 11 годин, з яких:

- вивчення інформації та матеріалів, наданих заявником 1 год;

- збирання доказів по справі, виготовлення їх копій 2 год;

- підготовка, оформлення та подання до суду позову 8 год.

Загальна вартість послуг адвоката становить 5000,00 грн.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання - передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Суд зазначає, що в матеріалах цієї справи наявний належним чином складений договір про надання правничої допомоги, оформлені та підписані документи, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та документи, які свідчать про оплату позивачем послуг адвоката.

Однак, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України.

Суд вважає, що визначена адвокатом сума компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу позивачем, за результатами розгляду справи в розмірі 5000,00 грн, не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на те, що предметом розглядуваного спору, є справа незначної складності, обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами немайнового характеру, які заявлені у позовній заяві, суд вважає, що розмір вказаних витрат підлягає стягненню в сумі 2500,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу необхідно задовольнити частково.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в особі міського голови Марцінківа Руслана Романовича (, вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76004) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі - задовольнити.

Стягнути з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (, вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76004) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 20.07.2021 по 22.03.2023 в розмірі 128 498 (сто двадцять вісім тисяч чотириста дев`яносто вісім) гривень 73 копійки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (, вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76004) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1 147 (одну тисячу сто сорок сім) гривень 84 копійки та частину витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Микитюк Р.В.