Справа № 300/5567/22
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" березня 2023 р. справа № 300/5567/22
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шумея М.В. розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення певних дій
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльністю нереагування відповідача військової частини НОМЕР_1 в особі її командування на рапорти солдата ОСОБА_1 , що подані, зокрема 08.11.2022 (а також ранішими та пізнішими датами їх подачі) про звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби із - за загибелі на його очах близького родича ОСОБА_3 під час виконання бойового завдання у наслідок чого у позивача - солдата ОСОБА_1 виник триваючий в часі психічний розлад;
- зобов"язати військову частину НОМЕР_1 в особі її командування невідкладно вирішити з позицій верховенства права, законно та обґрунтовано рапорти солдата ОСОБА_1 , що подані, зокрема, 08.11.2022 про звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби із-за загибелі на його очах близького родича ОСОБА_3 під час виконання бойового завдання унаслідок чого у позивача - солдата ОСОБА_1 виник триваючий в часі психічний розлад.
Позовні вимоги мотивовані бездіяльністю нереагування відповідача військової частини НОМЕР_1 в особі її командування на рапорти солдата ОСОБА_1 , що подані, зокрема 08.11.2022 (а також ранішими та пізнішими датами їх подачі) про звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби із - за загибелі на його очах близького родича ОСОБА_3 під час виконання бойового завдання у наслідок чого у позивача - солдата ОСОБА_1 виник триваючий в часі психічний розлад. Просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.01.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Позивач у встановлені судом строки усунув вказані недоілки.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
27.02.2023 представник позивача подав до суду клопотання про долучення доказів, в якому зазначає, що поки справа розглядається судом за той час, проте без дотримання строків чи принаймні якісь із багатьох були почуті та в принципі вирішені, що підтверджується письмовими доказами, проте без дотримання строків. У зв"язку з цим, очевидним є те, що в більшій мірі позов для позивача став мало актуальним, хіба що лише в частині недотримання командуванням (відповідачем) строків вирішення рапортів. Таким чином, просить долучити до справи подані докази та вирішити справу з їхнім урахуванням.
08.03.2023 представник позивача подав до суду клопотання про долучення доказів,в якому просить долучити до матеріалів справи ще три письмових докази (документи МСЕК), які підтверджують, що позивач все таки за допомогою рапортів, більшість з яких командування не реєстрували, усе добився того, що він підлягає звільненню з військової служби як особа з інвалідністю III групи, яка настала внаслідок хвороби, отриманої в березні 2022 року на військовій службі, що пов"язане з військової служби.
17.03.2023 Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на позов, відповідно до якого заперечує проти позову та зазначає наступне.
До військової частини НОМЕР_1 надійшов та був опрацьований рапорт ОСОБА_1 від 08.11.2022 який зареєстрований у військовій частині за вх. № 5689 від 25.11.2022. Рапорт був опрацьований у встановлений законодавством строк про що свідчить відмітка на задній стороні останнього аркуша рапорта "Підстав для звільнення з лав ЗСУ відповідно до Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу" відсутні. Рапорту щодо звільнення від військовослужбовця не надходило. Надати відповідь неможливо, оскільки відсутня адреса заявника". Таким чином, твердження представника позивача щодо нереагування відповідача військової частини НОМЕР_1 в особі її командування на рапорт від 08.11.2022 солдата ОСОБА_1 не відповідає дійсності, оскільки данй рапорт був розглянутий.
Розглянувши позовну заяву в порядку визначеному статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах адміністративної справи, додаткові письмові докази, судом встановлено наступне.
08 листопада 2022 солдат ОСОБА_1 надіслав у військову частину НОМЕР_1 , рапорт про демобіліацію, в якому просив демобілізувати із ЗС України ОСОБА_1 . Аналогічні рапорти в інших редакціях позивач надсилав декілька разів як раніше вказаної дати так і пізніше.
Однак відповідач не реагував на подані рапорти.
Не погоджуючись із такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023 продовжувався строк дії воєнного стану в Україні.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII).
У ст. 1 Закону № 3543-XII визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону № 3543-XII з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення).
Пунктом 35 Положення встановлено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення):
1) за рішенням командування військової частини за наявності підстав, передбачених підпунктами "а" - "г", "д", "е", "є", "з" - "й", "л" та "о" пункту 1 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Під час дії особливого періоду контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби за рішенням командування військової частини у період:
після закінчення строку проведення мобілізації та до моменту введення воєнного стану - на підставах, передбачених пунктом 2 (крім підстав, передбачених підпунктами "ґ", "й" та "к") частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";
протягом строку проведення мобілізації та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації - на підставах, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";
2) за бажанням військовослужбовця - за наявності підстав, передбачених підпунктами "а", "б", "в", "ґ", "ж", "к" пункту 1, а в особливий період (крім строку проведення мобілізації та дії воєнного стану) - за наявності підстав, передбачених підпунктами "а", "б", "в", "ґ", "й" та "к" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Пунктом 233 Положення передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
За змістом ч. 1 - 3 ст. 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
В ч. 7 ст. 1 Закону № 2232-XII закріплено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Пунктом 2 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII визначено перелік підстав, за яких контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації).
Отже наведена норма діє тільки під час дії особливого періоду, крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації.
Згідно п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації:
а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;
б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;
в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;
г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;
у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;
військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;
один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;
військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;
ґ) за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України).
Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що відповідачем допущено бездіяльність щодо не вчинення дій по розгляду поданого позивачем рапорту від 08.11.2022.
З матеріалів справи видно, що 08.11.2022 позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , в якому просив демобілізувати із ЗСУ ОСОБА_1 .
Також в матеріалах справи міститься рапорт про демобілізацію ОСОБА_1 , з якого вбачається, що на задній стороні останнього аркуша рапорту зазначено: "підстав для звільнення з лав ЗСУ відповідно до Закону України "Про військовий обов"язок та військову службу" відсутні. Рапорту щодо звільнення від військовослужбовця не надходило. Надати відповідь не можливо, оскільки відсутня адреса заявника".
Також суд бере до уваги те, що позивачу став мало актуальним цей позов, хіба що лише в частині недотримання командуванням (відповідачем) строків вирішення рапортів.
За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача військової частини НОМЕР_1 в особі її командування щодо нереагування на рапорти солдата ОСОБА_1 , що подані, зокрема 08.11.2022 (а також ранішими та пізнішими датами їх подачі) про звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби із - за загибелі на його очах близького родича ОСОБА_3 під час виконання бойового завдання у наслідок чого у позивача - солдата ОСОБА_1 виник триваючий в часі психічний розлад.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, отже судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 в особі її командування, щодо нереагування на рапорти солдата ОСОБА_1 , що подані, зокрема 08.11.2022 (а також ранішими та пізнішими датами їх подачі) про звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби із - за загибелі на його очах близького родича ОСОБА_3 під час виконання бойового завдання у наслідок чого у позивача - солдата ОСОБА_1 виник триваючий в часі психічний розлад.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники процесу:

позивач - ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя Шумей М.В.