Справа № 260/5272/21
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/5272/21 пров. № А/857/2608/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Іванчулинець Д.В. у м. Ужгороді за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 260/5272/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про скасування податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0-0713 від 19.04.2021 року та податкову вимогу від 03.09.2021 року № 0-0713.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Закарпатській області від 19.04.2021 року № 0-0713.

Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління ДПС у Закарпатській області від 03.09.2021 року № 0-0713.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Закарпатській області сплачений судовий збір в сумі 2150,66 грн.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником будівель промисловості, а, отже, має право на податкову пільгу, передбачену підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову.

У апеляційній скарзі відповідач зазначає те, що пільга, передбачена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, застосовується у випадку, коли будівлі промисловості використовуються для промислового виробництва. Водночас позивач не довів того факту, що будівля столярної майстерні, яка належать йому на праві власності використовуються для промислового виробництва, а тому, на думку відповідача, він правомірно нарахував позивачу податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2020 рік.

На цю обставину суд першої інстанції уваги не звернув, а отже зробив помилковий висновок про поширення на позивача пільги щодо оподаткування об`єктів нерухомості промислових підприємств.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивач 14.01.1998 року зареєстрований, як фізична особа-підприємець.

Видами діяльності позивача, згідно з КВЕД є: 31.09 Виробництво інших меблів (основний); 31.01 Виробництво меблів для офісів і підприємств торгівлі; 31.02 Виробництво кухонних меблів; 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; 46.65 Оптова торгівля офісними меблями; 46.47 Оптова торгівля меблями, килимами й освітлювальним приладдям; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 47.59 Роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах.

У власності позивача знаходиться об`єкт нежитлової нерухомості, а саме: нежитлова будівля, будівля столярної майстерні загальною площею 3311,70 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

19.04.2021 року відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення № 0-0713, на підставі якого визначив суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2020 рік у сумі 215 065,94 грн.

03.09.2021 року позивач прийняв податкову вимогу № 0-0713.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року № 71-VIII запроваджено новий місцевий податок, а саме - податок на майно. Різновидом податку на майно є податок на майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

За наведеного тлумачення положень ПК України, під час розгляду цієї справи необхідно встановити, чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу, та чи фактично використовує він їх у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво).

Таку правову позицію займає Верховний Суд, зокрема в постанові від 10 червня 2021 року у справі № 520/4480/19.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - ДК 018-2000). Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до ДК 018-2000, клас 1251 «Будівлі промислові» віднесено до групи 125 «Будівлі промислові та склади». Клас 1251 «Будівлі промислові» включає криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які, відповідно до ДК 018-2000, належать до класу 1251 «Будівлі промислові», що включає підкласи, зокрема, 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості».

Отже, належний позивачу об`єкт нерухомості, а саме будівля столярної майстерні, є будівлею промисловості.

Позивач стверджує, що використовує будівлю столярної майстерні для виробництва меблів. В свою чергу відповідач це заперечує.

Відповідно до частини 1 та статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, відповідач не надав доказів про те, що позивач не використовує вказану будівлю промисловості для виробництва меблів.

Отже, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що належний позивачу на праві власності об`єкт промисловості - будівля столярної майстерні, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки підпунктом, згідно із підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

На думку апеляційного суду, відповідач неправомірно прийняв податкове повідомлення-рішення про визначення позивачу податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

Що стосується скасування податкової вимоги, то апеляційний суд зазначає таке.

Пунктом 59.1 ст. 59 ПК України встановлено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Відповідно до визначення терміну податкова вимога, яке дано у статті 14 ПК України, це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Водночас, відповідно до п. 14.1.175 ст.14 ПК України, податковим боргом вважається сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим кодексом строк.

Згідно із нормами статті 57 пункту 57.3 ПК України, грошове зобов`язання нараховане податковим органом вважається узгодженим, якщо особа, яка отримала податкове рішення протягом 10 днів не сплатила визначену ним суму грошового зобов`язання, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Зважаючи на ці норми, відповідач не надав доказів про те, що позивач отримав податкове повідомлення-рішення, визначена у ньому сума грошового зобов`язання є узгоджена, а виходячи із цього, доказів про те, що відповідач мав правові підстави для прийняття податкової вимоги.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що відповідач не довів правомірність прийняття податкової вимоги, а тому її необхідно скасувати. Крім цього, апеляційний суд визнав протиправним податкове повідомлення-рішення на основі якого прийнята вимога, що є самостійною підставою для скасування такої вимоги.

Вказані висновки є підставою для задоволення позову.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2020 року у справі № 260/5272/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Постанова складена 20.03.2023 року