Справа № 569/16939/22
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 569/16939/22 пров. № А/857/3828/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Юрченко М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 січня 2023 року у справі №569/16939/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

суддя в 1-й інстанції Кучина Н. Г.,

час ухвалення рішення 10.01.2023 року,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції, в якому, з урахуванням зміни предмета позову, просив скасувати рішення службової (посадової) особи Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції інспектора сержанта поліції Бульченка Олександра Сергійовича, а саме: постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі із серією та номером ЕАР №6106707 від 01 листопада 2022 року, винесену щодо ОСОБА_1 за порушення п.12.9 в Правил дорожнього руху України - водієві забороняється перешкоджати іншим транспортним засобам, рухаючись без потреби з дуже малою швидкістю, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП - перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху, та застосування до нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340 (триста сорок) гривень 00 коп.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 січня 2023 року позов задоволено. Скасовано рішення службової (посадової) особи Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції інспектора сержанта поліції Бульченка Олександра Сергійовича, а саме: постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі із серією та номером ЕАР №6106707 від 01 листопада 2022 року, винесену щодо ОСОБА_1 за порушення п.12.9. в. Правил дорожнього руху України - водієві забороняється перешкоджати іншим транспортним засобам, рухаючись без потреби з дуже малою швидкістю, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП - перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху, та застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340 (триста сорок) гривень 00 коп. та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що позивач, керуючи транспортним засобом Mercedes-Benz B 200, д/н НОМЕР_1 рухався зі швидкістю 106 км/год, в зоні дії знаку 3.29 (обмеження максимальної швидкості руху 70 км/год), чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху більше як на 20 км/год. Зазначає, що факт вчинення адміністративного правопорушення позивачем, а саме: порушення вимог п.12.9 в ПДР України, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст.122 КУпАП було зафіксовано лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCAM №ТС000567 та підтверджується роздруківкою з цього пристрою, а також відеофайлом, який було долучено до відзиву та міститься у матеріалах справи та про фіксацію вчиненого правопорушення вказано у оскаржуваній постанові. Звертає увагу, що з долучених доказів вбачається, що транспортний засіб позивача знаходився в межах дії дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» автодороги М-06,105 км та зафіксовано швидкість на даному відрізку 106 км/год. Крім того, зазначає, що лазерний вимірювач TruCAM відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань, а також може бути встановлений на триногу, що підтверджується листом Державного підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» від 01 жовтня 2019 року №22-38/49 та інструкцією про порядок використання технічного приладу TruCAM. Таким чином, вважає, що факт вчинення адміністративного правопорушення підтверджується матеріалами відеофіксації, а тому оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення винесена з дотриманням норм чинного законодавства. Також зауважує, що про неправомірність стягнення з Департаменту патрульної поліції судового збору у подвійному розмірі. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що належними та допустимими доказами по справі, у даному випадку, могли б бути виключно фото- або відеозапис моменту вчинення правопорушення, із одночасною фіксацією розташування дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» та попереджувального знаку 5.70 «Фото-, відео-фіксування порушень Правил дорожнього руху», а також результат вимірювання швидкості руху отриманий за допомогою правильно налаштованого, з технічної точки зору, лазерного вимірювача швидкості «TruCam» (ТС000567) призначеного для фіксації правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі, розміщеного стаціонарно вмонтованим способом, як того вимагають приписи статті 40 Закону України «Про Національну поліцію», які, серед іншого, належним чином були б приєднані до матеріалів справи згідно з вимогами чинного законодавства. Разом з тим, будь-яких доказів перешкоджання водієм ОСОБА_1 іншим транспортним засобам, рухаючись без потреби з дуже малою швидкістю, що забороняється згідно з п. 12.9 в) ПДР, оскаржуване рішення не містить. Вважає, що у його діях подія і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП відсутні, оскільки факт порушення ним п.12.9 в Правил дорожнього руху України не доведений і не встановлений в передбачений законом спосіб, обвинувачення ґрунтується виключно на недопустимих доказах у справі, а також на припущеннях працівників поліції та їхніх усних поясненнях. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідачі у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без участі представників за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 2022 року інспектором роти № 1 батальйону УПП в Житомирській області ДПП Бульченком О. С. винесено постанову ЕАР №6106707 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, яке передбачене ч.1 ст.122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 340,00 грн.

Відповідно до вищевказаної постанови серії ЕАР №6106707 01 листопада 2022 року о 10:50 год. на автодорозі М-06 ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Mercedes-Benz B 200, д/н НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 106 км/год, в зоні дії знаку 3.29 (обмеження максимальної швидкості руху 70 км/год), чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху більше як на 20 км/год. Швидкість руху вимірювалась приладом TruCAM LTI 20/20, серії ТС 000567, чим порушив п.12.9 в ПДР перешкоджання руху іншим транспортним засобам, рухаючись без потреби з дуже малою швидкістю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за перевищення швидкості, а у постанові зазначено за порушення позивачем перешкоджання руху іншим транспортним засобам, рухаючись без потреби з дуже малою швидкістю, тобто через неправильно зазначену кваліфікацію дій водія транспортного засобу, факт порушення ним вимог 12.9. в ПДР України не підтверджується належними та зібраними у справі доказами, які відповідач мав дослідити під час прийняття оскаржуваної постанови та відомості про наявність і дослідження яких повинні бути внесені до змісту такої постанови, а тому постанова серії ЕАР №6106707 від 01 листопада 2022 року про накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн підлягає скасування, а провадження у справі закриттю.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно зі ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Ст.9 КУпАП передбачає, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом п.1.3 та п.1.9 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до п.1.9 ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з п.12.1 ПДР України під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

За змістом п.12.9. б ПДР України водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Згідно з ч.1 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Ст.251 КУпАП України передбачає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно зі ст.283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

За змістом п.4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року №1395 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Пункт 5 розділу ІV Інструкції передбачає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Лише фіксація саме вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а не притягнення його до адміністративної відповідальності, підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 01 листопада 2022 року о 10:50 год., керуючи транспортним засобом Mercedes-Benz B 200, д/н НОМЕР_1 рухався зі швидкістю 106 км/год, в зоні дії знаку 3.29 (обмеження максимальної швидкості руху 70 км/год), чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху більше як на 20 км/год, чим порушив п.12.9 в ПДР України перешкоджання руху іншим транспортним засобам, рухаючись без потреби з дуже малою швидкістю та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП (а.с. 27).

За змістом п.12.9 в ПДР України водієві забороняється перешкоджати іншим транспортним засобам, рухаючись без потреби з дуже малою швидкістю.

Ч.1 ст.122 КУпАП передбачає, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналізуючи наведені вище положення ч.1 ст.122 КУпАП та п.12.9 в ПДР УКраїни, а також зміст оскаржуваної постанови, на думку колегії суддів, поліцейським помилково було вказано порушення п.12.9 в ПДР України, оскільки такі порушення не можуть застосовуватись одночасно та кваліфікація таких суперечать одна одній.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у постанові серії ЕАР №6106707 від 01 листопада 2022 року зазначено, що швидкість руху виміряна приладом TruCam ТС00567, також на підтвердження перевищення швидкості руху та розгляду справи долучено диск з відеореєстратора поліцейського, тобто підтверджено факт перевщення позивачем обмеження швидкості руху.

Разом з тим, у пункті 7 оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, ЕАР №6106707 від 01 листопада 2022 року не зазначено, що до такої додаються фото з приладу TruCam ТС00567, які в подальшому долучені відповідачем до матеріалів справи на підтвердження вчинення позивачем правопорушення, яке ставиться йому у вину, а також фіксацію вказаного правопорушення та розгляду справи поліцейським.

Таким чином, відомості про фото File:_t8000_1101_104114.jmf від 01 листопада 2022 року, зроблене приладом TruCam ТС00567 та відеофайли, які долучені на DVD-R диску, як про докази, передбачені статтею 251 КУпАП, та на якому ґрунтуються висновки відповідача про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого положеннями ч.1 ст.122 КУпАП, в оскаржуваній постанові відсутні, що свідчить про недотримання поіцейським усіх вимог щодо форми та змісту вказаної постанови, а тому такі докази не можуть вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

При цьому, саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Як зазначалося вище, лише фіксація саме вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а не притягнення його до адміністративної відповідальності, підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі.

Колегія суддів зауважує, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 05 березня 2020 року у справі №607/7987/17.

Крім того, як стверджує позивач, і ця обставина підтверджується змістом вказаної постанови про накладення адміністративного стягнення таку розглянуто УПП в Житомирській області інспектором сержантом поліції Бульченко О. С., який фактично не здійснював розгляд справи, такий розгляд здійснювала інша поліцейська, і цей факт стверджується відеозаписом долученим до матеріалів справи.

Таким чином, усе наведене вище у їх сукупності, на думку колегії суддів, доводить факт прийняття постанови серії ЕАР №6106707 від 01 листопада 2022 року з порушенням вимог навдених вище законодавчих приписів, а тому таку необхідно скасувати, а провадження у справі відповідно до положень ст.286 КАС України закрити.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовую висновків суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Щодо доводів апелянта в частині стягнення судового збору, то колегія суддів зазначає наступне.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі №543/775/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України Про судовий збір від 08 липня 2011 року №3674-VI, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. Розмір судового збору за подання позовної заяви у справах щодо накладення адміністративного стягнення складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року №3674-VI.

Згідно з ч.1 ст.4 цього Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Цією нормою також визначено, що у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду розмір судового збору за подання позовної заяви у справах щодо накладення адміністративного стягнення теж складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі ст.7 Закону України Про Державний бюджет України на 2022 рік прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01 січня 2022 року становить 2481 грн.

З врахуванням наведеного вище, ставка, що підлягала до сплати при поданні позовної заяви становить 496 грн 20 коп. (2481,00 грн * 0,2).

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача в частині стягнення судового збору, колегія суддів вважає підставними та обґрунтованими, враховуючи наведені вище мотиви, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визначення суми стягнення судового збору підлягає зміні; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно і повно встановив обставини справи, тому відповідно до ст.316 КАС України в решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Оскільки колегія суддів фактично залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 195, 242, 243, 250, 268, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 січня 2023 року у справі №569/16939/22 змінити в частині стягнення судового збору та викласти його у наступній редакції:

«Стягнути з Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Ф. Ернста, 3, ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 496 грн 20 коп.».

У решті рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 січня 2023 року у справі №569/16939/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 20 березня 2023 року.