Справа № 120/5167/22
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2023-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/5167/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дончик В.В.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

14 березня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Матохнюка Д.Б. ,

секретаря судового засідання: Гонтарука В. М.,

за участю:

представника позивача: Слюсар Олени Володимирівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської митниці на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом Командитного товариства "Бізнес Гарант" (приватного підприємства "ВІП Бізнес" і Компанія) до Одеської митниці про визнання протиправними та скасування вимог про сплату належних сум митних платежів за гарантіями,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Одеської митниці про визнання протиправними та скасування вимог про сплату належних сум митних платежів за гарантіями.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із прийнятим рішенням відповідач, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

13 лютого 2023 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено безпідставність її доводів.

Представник позивача в судовому засіданні щодо вимог апеляційної скарги заперечувала. Просила суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що Командитне товариство "Бізнес Гарант" (приватне підприємство "ВІП Бізнес" і Компанія), відповідно Угоди №7 про надання фінансових гарантій органам доходів і зборів фінансовим посередником від 27.01.2014 року, укладеного з Міністерством доходів і зборів України, є належним фінансовим посередником, уповноваженим Міністерством доходів і зборів України на надання органам доходів і зборів фінансових гарантій та внесений до Реєстру гарантів.

Згідно вказаної угоди, позивач надає фінансові гарантії сплати митних платежів у разі невиконання особою, відповідальною за сплату митних платежів, взятих перед митними органами зобов`язань, що випливають з митних процедур відповідно до митного кодексу.

Командитне товариство "Бізнес Гарант" (приватне підприємство "ВІП Бізнес" і Компанія) в січні-лютому 2022 року, відповідно до Договору про надання послуг з видачі фінансових гарантій з ТОВ "Логістіка ЮА" №U21-67 від 22.11.2021 року, видало фінансові гарантії №400469-U21-670104 від 10.02.2022 року, №400462-U21-670103 від 10.02.2022 року, №400471-U21-670106 від 10.02.2022 року, №400470-U21-670105 від 10.02.2022 року, №400476-U21-670109 від 10.02.2022 року, №400487-U21-670112 від 10.02.2022 року, №400477-U21-670110 від 10.02.2022 року, №400488-U21-670113 від 10.02.2022 року, №400491-U21-670115 від 10.02.2022 року, №400512-U21-670124 від 11.02.2022 року, №400519-U21-670129 від 11.02.2022 року, №400518-U21-670128 від 11.02.2022 року, №400514-U21-670126 від 11.02.2022 року, №400494-U21-670128 від 11.02.2022 року, №400527-U21-670136 від 12.02.2022 року, №400520-U21-670130 від 11.02.2022 року, №400525-U21-670134 від 12.02.2022 року, №400516-U21-670127 від 11.02.2022 року, №400523-U21-670132 від 12.02.2022 року, №400529-U21-670138 від 12.02.2022 року, №400530-U21-670139 від 12.02.2022 року, №400528-U21-670137 від 12.02.2022 року, №400544-U21-670147 від 15.02.2022 року, №400560-U21-670149 від 15.02.2022 року, №400185-U21-670018 від 22.01.2022 року, №400358-U21-670076 від 31.01.2022 року, №400392-U21-670082 від 03.02.2022 року, №400458-U21-670101 від 09.02.2022 року, №400457-U21-670100 від 09.02.2022 року, №400472-U21-670107 від 10.02.2022 року, №400473-U21-670108 від 10.02.2022 року, №400566-U21-670155 від 15.02.2022 року, №400565-U21-670154 від 15.02.2022 року, №400550-U21-670148 від 15.02.2022 року, №400562-U21-670151 від 15.02.2022 року, №400540-U21-670146 від 15.02.2022 року, №400564-U21-670153 від 15.02.2022 року, №400561-U21-670150 від 15.02.2022 року, №400563-U21-670152 від 15.02.2022 року, №400573-U21-670161 від 16.02.2022 року, №400596-U21-670168 від 17.02.2022 року, №400593-U21-670165 від 16.02.2022 року, №400621-U21-670170 від 17.02.2022 року, №400636-U21-670178 від 18.02.2022 року, №400643-U21-670180 від 18.02.ож робочого дня, на електронну адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від позивача про розгляд справи без участі їх представника, яке зареєстроване 18.01.2023 року.

Вказані підприємства уповноважили митного брокера ТОВ «АЛТАЙСІТІ» надати митному органу, передбачені законодавством документи, необхідні для виконання митних формальностей щодо переміщення товару в режим Імпорт. У зв`язку з тим, що точні відомості про характеристики товарів, необхідних для заповнення митної декларації у звичайному порядку, не були відомі, відповідно до частини 1 статті 260 Митного кодексу України, митним брокером ТОВ "АЛТАЙСІТІ" до митного органу подані тимчасові митні декларації під зобов`язання про подання додаткових декларацій у строк не більше 45 днів з дати оформлення тимчасових митних декларацій.

22.06.2022 року від Одеської митниці позивачу надійшли акти про настання гарантійного випадку та вимоги про сплату належних сум митних платежів за гарантіями:

№56/1 від 30.05.2022 року на загальну суму 556367, 76 грн. (фінансова гарантія №400469-U21-670104 від 10.02.2022 року);

№57/2 від 30.05.2022 року на загальну суму 646774, 17 грн. (фінансова гарантія №400462-U21-670103 від 10.02.2022 року);

№58/3 від 30.05.2022 року на загальну суму 562099, 63 грн. (фінансова гарантія №400471-U21-670106 від 10.02.2022 року);

№59/4 від 30.05.2022року на загальну суму 524739, 92 грн. (фінансова гарантія №400470-U21-670105 від 10.02.2022 року);

№60/5 від 30.05.2022року на загальну суму 419822, 02 грн. (фінансова гарантія №400476-U21-670109 від 10.02.2022 року);

№61/6 від 30.05.2022року на загальну суму 625557, 52 грн. (фінансова гарантія №400487-U21-670112 від 10.02.2022 року);

№62/7 від 30.05.2022року на загальну суму 720654, 96 грн. (фінансова гарантія №400477-U21-670110 від 10.02.2022 року);

№63/8 від 30.05.2022року на загальну суму 595357, 07 грн. (фінансова гарантія №400488-U21-670113 від 10.02.2022 року);

№64/9 від 30.05.2022року на загальну суму 431569, 48 грн. (фінансова гарантія №400491-U21-670115 від 10.02.2022 року);

№65/10 від 30.05.2022року на загальну суму 558558, 84 грн. (фінансова гарантія №400512-U21-670124 від 11.02.2022 року);

№66/11 від 30.05.2022року на загальну суму 505488, 49 грн. (фінансова гарантія №400519-U21-670129 від 11.02.2022 року);

№67/12 від 30.05.2022року на загальну суму 524853, 78 грн. (фінансова гарантія №400518-U21-670128 від 11.02.2022 року);

№68/13 від 30.05.2022року на загальну суму 530375, 82 грн. (фінансова гарантія №400514-U21-670126 від 11.02.2022 року);

№69/14 від 30.05.2022року на загальну суму 357547, 44 грн. (фінансова гарантія №400494-U21-670128 від 11.02.2022 року);

№70/15 від 30.05.2022року на загальну суму 413941, 16 грн. (фінансова гарантія №400527-U21-670136 від 12.02.2022 року);

№71/16 від 30.05.2022року на загальну суму 316696, 03 грн. (фінансова гарантія №400520-U21-670130 від 11.02.2022 року);

№72/17 від 30.05.2022року 659107, 01 грн. (фінансова гарантія №400525-U21-670134 від 12.02.2022 року);

№73/18 від 30.05.2022року на загальну суму 450771, 73 грн. (фінансова гарантія №400516-U21-670127 від 11.02.2022 року);

№74/19 від 30.05.2022року на загальну суму 591551, 21 грн. (фінансова гарантія №400523-U21-670132 від 12.02.2022 року);

№75/20 від 30.05.2022року на загальну суму 562485, 91 грн. (фінансова гарантія №400529-U21-670138 від 12.02.2022 року);

№76/21 від 30.05.2022року на загальну суму 482686, 41 грн. (фінансова гарантія №400530-U21-670139 від 12.02.2022 року);

№77/22 від 30.05.2022року на загальну суму 448764, 66 грн. (фінансова гарантія №400528-U21-670137 від 12.02.2022 року);

№78/23 від 30.05.2022року на загальну суму 603141, 14 грн. (фінансова гарантія №400544-U21-670147 від 15.02.2022 року);

№79/24 від 30.05.2022року на загальну суму 714370, 20 грн. (фінансова гарантія №400560-U21-670149 від 15.02.2022 року);

№80/25 від 30.05.2022року на загальну суму 337347, 55 грн. (фінансова гарантія №400185-U21-670018 від 22.01.2022 року);

№81/26 від 30.05.2022року на загальну суму 468463, 85 грн. (фінансова гарантія №400358-U21-670076 від 31.01.2022 року);

№82/27 від 30.05.2022року на загальну суму 564106, 02 грн. (фінансова гарантія №400392-U21-670082 від 03.02.2022 року);

№83/28 від 30.05.2022року на загальну суму 348402, 42 грн. (фінансова гарантія №400458-U21-670101 від 09.02.2022 року);

№84/29 від 30.05.2022року на загальну суму 645489, 14 грн. (фінансова гарантія №400457-U21-670100 від 09.02.2022 року);

№85/30 від 30.05.2022року на загальну суму 368463, 23 грн. (фінансова гарантія №400472-U21-670107 від 10.02.2022 року);

№86/31 від 30.05.2022року на загальну суму 512321, 31 грн. (фінансова гарантія №400473-U21-670108 від 10.02.2022 року);

№87/32 від 30.05.2022року на загальну суму 456710, 12 грн. (фінансова гарантія №400566-U21-670155 від 15.02.2022 року);

№88/33 від 30.05.2022року на загальну суму 515027, 86 грн. (фінансова гарантія №400565-U21-670154 від 15.02.2022 року);

№89/34 від 30.05.2022року на загальну суму 587570, 58 грн. (фінансова гарантія №400550-U21-670148 від 15.02.2022 року);

№90/35 від 30.05.2022року на загальну суму 655649, 09 грн. (фінансова гарантія №400562-U21-670151 від 15.02.2022 року);

№91/36 від 30.05.2022року на загальну суму 347874, 97 грн. (фінансова гарантія №400540-U21-670146 від 15.02.2022 року);

№92/37 від 30.05.2022року на загальну суму 639689, 51 грн. (фінансова гарантія №400564-U21-670153 від 15.02.2022 року);

№93/38 від 30.05.2022року на загальну суму 479202, 72 грн. (фінансова гарантія №400561-U21-670150 від 15.02.2022 року);

№94/39 від 30.05.2022року на загальну суму 605863, 27 грн. (фінансова гарантія №400563-U21-670152 від 15.02.2022 року);

№95/40 від 30.05.2022року на загальну суму 706082, 59 грн. (фінансова гарантія №400573-U21-670161 від 16.02.2022 року);

№96/42 від 30.05.2022року на загальну суму 580636, 75 грн. (фінансова гарантія №400596-U21-670168 від 17.02.2022 року);

№97/43 від 30.05.2022року на загальну суму 85611, 48 грн. (фінансова гарантія №400593-U21-670165 від 16.02.2022 року);

№98/44 від 30.05.2022року на загальну суму 560516, 90 грн. (фінансова гарантія №400621-U21-670170 від 17.02.2022 року);

№99/45 від 30.05.2022року на загальну суму 212209, 97 грн. (фінансова гарантія №400636-U21-670178 від 18.02.2022 року);

№100/46 від 30.05.2022року на загальну суму 584363, 62 грн. (фінансова гарантія №400643-U21-670180 від 18.02.2022 року);

№101/47 від 30.05.2022року на загальну суму 595635, 72 грн. (фінансова гарантія №400642-U21-670179 від 18.02.2022 року);

№102/48 від 30.05.2022року на загальну суму 346698, 04 грн. (фінансова гарантія №400648-U21-670181 від 19.02.2022 року);

№103/49 від 30.05.2022року на загальну суму 611367, 46 грн. (фінансова гарантія №400651-U21-670184 від 21.02.2022 року);

№104/50 від 30.05.2022року на загальну суму 635435, 93 грн. (фінансова гарантія №400661-U21-670187 від 21.02.2022 року)

№105/51 від 30.05.2022року на загальну суму 114081, 32 грн. (фінансова гарантія №400708-U21-670206 від 22.02.2022 року)

№106/52 від 30.05.2022року на загальну суму 27933, 97 грн. (фінансова гарантія №400716-U21-670212 від 23.02.2022 року)

№110/41 від 30.05.2022року на загальну суму 664873, 61 грн. (фінансова гарантія №400597-U21-670169 від 17.02.2022 року).

У всіх актах про настання гарантійного випадку зазначено, що товар, який повинен бути оформлений у митний режим декларантом ТОВ "АЛТАЙСІТІ" у визначений строк без зміни його кількості, вартості, найменування не доставлений у митницю призначення у визначений строк і відповідно до пункту 3 частини 4 статті 311 Митного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виникло "настання терміну сплати податкових зобов`язань відповідно до розділу 111 цього кодексу".

На переконання позивача, відповідачем порушено порядок встановлення гарантійного випадку, визначеного Угодою №7, оскільки обставини, які унеможливили подання додаткових декларацій та сплату митних платежів, є форс мажором.

А тому, вважаючи, що винесені відповідачем вимоги про сплату належних сум митних платежів за гарантіями протиправними позивач звернувся до суду для їх скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Взаємовідносини між центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику та гарантами регулюються Митним кодексом України та умовами укладених між ними у відповідності до цього кодексу угод.

Згідно частини 1 статті 307 Митного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), юридичні особи, які мають намір виступати гарантом забезпечення особою своїх зобов`язань перед органами доходів і зборів України зі сплати митних платежів, уповноважуються на це і вносяться до реєстру гарантів у порядку, визначеному цим розділом.

Статтею 306 МК України визначено, що одним з способів забезпечення сплати митних платежів, зокрема, є фінансові гарантії.

Згідно із частинами 1, 2 статті 311 МК України митні органи як забезпечення сплати митних платежів приймають фінансові гарантії, видані гарантами, включеними до реєстру гарантів, який ведеться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну митну політику.

У разі невиконання особою зобов`язання із сплати митних платежів, забезпеченого фінансовою гарантією, наданою у вигляді документа, орган доходів і зборів із залученням представників гаранта, що видав таку гарантію, з`ясовує обставини невиконання зобов`язання, після чого направляє цьому гарантові вимогу щодо сплати належної суми митних платежів. До вимоги додаються завірені органом доходів і зборів копії документів, що підтверджують невиконання зобов`язання. Процедура направлення вимоги та перелік обов`язкових документів, що до неї додаються, визначаються в угоді, передбаченій частиною третьою статті 314 цього Кодексу.

Фінансова гарантія, що надається у вигляді документа, є безвідкличним зобов`язанням гаранта, внесеного до реєстру гарантів, виплатити на вимогу митного органу кошти в межах певної суми у разі невиконання забезпечених цією гарантією зобов`язань із сплати митних платежів.

Згідно частини 1 статті 310 МК України у випадках, зазначених у цьому Кодексі, фінансові гарантії надаються митним органам під час або до декларування товарів до митного режиму транзиту, попереднього декларування товарів, до їх прибуття на митну територію України та під час декларування товарів до митних режимів, що передбачають сплату митних платежів або передбачають перебування товарів під митним контролем до моменту закінчення дії відповідного митного режиму.

Статтею 246 МК України визначено, що метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Відповідно до частини 1 статті 257 МК декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним підписом декларанта або уповноваженої ним особи.

Приписами статті 260 МК України передбачено, що якщо декларант або уповноважена ним особа не володіє точними відомостями про характеристики товарів, необхідні для заповнення митної декларації у звичайному порядку, вона може подати митному органу тимчасову митну декларацію на такі товари за умови, що вона містить дані, достатні для поміщення їх у заявлений митний режим, та під зобов`язання про подання додаткової декларації у строк не більше 45 днів з дати оформлення тимчасової митної декларації.

Оформлення митним органом тимчасової митної декларації є випуском товарів у заявлений митний режим. Якщо під час митного оформлення товарів митним органом бралися проби (зразки) цих товарів для проведення їх дослідження (аналізу, експертизи), випуск таких товарів до одержання результатів відповідних досліджень (аналізу, експертиз), якщо вони не підпадають під дію встановлених законодавством України заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, може бути здійснений митним органом за тимчасовою митною декларацією у порядку та на умовах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Для випуску товарів відповідно до заявленого митного режиму за тимчасовою митною декларацією застосовуються курси валют, визначені відповідно до статті 3-1 цього Кодексу, заходи тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, чинні на дату прийняття митним органом тимчасової митної декларації для оформлення. Якщо декларант не володіє точними відомостями, необхідними для визначення ставок митних платежів, для нарахування сум митних платежів за тимчасовою митною декларацією застосовується найбільша ставка митних платежів з тих, під яку може підпадати товар.

Частиною 1 статті 261 МК визначено, що у разі подання відповідно до статей 259-260-1 цього Кодексу попередньої, тимчасової, спрощеної або періодичної митної декларації декларант або уповноважена ним особа повинні протягом строків, визначених відповідно до цього Кодексу, подати митному органу додаткову декларацію, яка містить точні відомості про товари, задекларовані за попередньою, тимчасовою, спрощеною або періодичною митною декларацією, що подавалися б у разі декларування цих товарів за митною декларацією, заповненою у звичайному порядку.

З матеріалів справи встановлено, що позивач видав фінансові гарантії, якими забезпечив виконання зобов`язань ТОВ «АГРОІМПОРТ ЛТД», ТОВ «Томінслав», ТОВ Фірма «Адвес», ТОВ «МАКСІ ПЕЙМЕНТС», ТОВ «НВП ПРОФІ ЮГ», ТОВ «БАЛКАНТЕХ», ТОВ «ФЕЛІТА», ТОВ «ТД «ПОЛІХІМ», ТОВ «ФОРТРЕКС ЛТД», ТОВ «ФУРНІТУРА ТРЕЙДІНГ», що випливають з митних процедур.

Вказані гарантії видані для тимчасових митних декларацій типу «ІМ 40ТН». У відповідності до Класифікатора митних декларацій, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №1011 від 20.09.2012 року декларація типу ІМ ТН це тимчасова митна декларація на товари, точні відомості про код товару згідно з УКТЗЕД яких можуть бути встановлені після проведення їх дослідження, отримання додаткової інформації, тощо.

Разом з цим, як встановлено з матеріалів справи, відповідачем здійснено відібрання зразків товару по кожній тимчасовій митній декларації.

Тобто, у декларанта ТОВ "АЛТАЙСІТІ" виник обов`язок подання додаткової декларації у строк не більше 45 днів з дати оформлення тимчасової митної декларації, відповідно до приписів статті 260 Митного кодексу України.

Водночас, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, на підставі тимчасових митних декларацій товар був випущений Одеською митницею у вільний обіг на підставі наданих до митного органу гарантій КТ «Бізнес Гарант» (приватне підприємство "ВІП Бізнес" і Компанія), якими визначено зобов`язання сплатити до державного бюджету визначену у гарантії суму митних платежів у разі порушення декларантом зобов`язань, що випливають з митних процедур по коду UA02 оформлення митним органом тимчасової митної декларації.

Надаючи оцінку доводам апелянта, щодо правомірності дій відповідача щодо порядку випуску товару у вільний обіг, колегія суддів зазначає наступне.

Так, порядок випуску товару у вільний обіг під заявлений митний режим визначений частиною 2 статті 260 Митного кодексу України.

Дана норма передбачає, що якщо під час митного оформлення товарів митним органом бралися проби (зразки) цих товарів для проведення їх дослідження (аналізу, експертизи), випуск таких товарів до одержання результатів відповідних досліджень (аналізу, експертиз), якщо вони не підпадають під дію встановлених законодавством України заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, може бути здійснений митним органом за тимчасовою митною декларацією у порядку та на умовах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Вимоги до оформлення і використання митних декларацій, на підставі яких декларуються товари, що переміщуються (пересилаються) через митний кордон України підприємствами та громадянами, або іншого документа, що відповідно до законодавства може використовуватися замість митної декларації або її замінює, а також порядок внесення змін до митних декларацій, їх відкликання та визнання недійсними, підтвердження відомостей про вивезення товарів за межі митної території України визначено Положенням про митні декларації, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 року №450 (далі - Положення)

У відповідності до пункту 29 Положення, Декларування партії товарів, ввезених на митну територію України, або партії товарів, що вивозяться за межі митної території України, може бути здійснено з використанням тимчасової митної декларації за бажанням декларанта або уповноваженої ним особи у разі, коли декларант не володіє точними відомостями про характеристики товарів, необхідні для заповнення митної декларації у звичайному порядку, зокрема коли:

- точні відомості про код товару згідно з УКТЗЕД або характеристики, які впливають на оподаткування товару, зокрема особливими видами мита, можуть бути встановлені після проведення їх дослідження;

Якщо в рамках процедур митного контролю та оформлення товарів, ввезених на митну територію України, за поданою митною декларацією на бланку єдиного адміністративного документа посадовою особою митного органу відбиралися проби (зразки) товарів, за бажанням декларанта або уповноваженої ним особи декларування таких товарів може бути здійснено з використанням тимчасової митної декларації. Випуск таких товарів до одержання результатів відповідних досліджень (аналізу, експертиз) здійснюється митним органом за таких умов;

- товари не підпадають під дію встановлених законодавством заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України відповідно до частини двадцять першої статті 356 Митного кодексу України;

- усі митні платежі, що можуть підлягати сплаті під час поміщення товарів у митний режим, сплачені за найбільшими ставками з тих, під які може підпадати товар, відповідно до частини третьої статті 260 Митного кодексу України, без урахування податкових пільг у разі, коли результати досліджень можуть вплинути на застосування таких пільг;

- якщо митним органом не визнано заявленої митної вартості товарів згідно із частиною третьою статті 54 Митного кодексу України, митному органу надається відповідно до розділу X Митного кодексу України забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою виходячи з найбільшої величини вартості таких товарів, час імпорту яких в Україну збігається з часом імпорту задекларованих товарів або є максимально наближеним до нього, що визначається митним органом на підставі наявних відомостей відповідно до статті 308 Митного кодексу України.

Отже, порядок випуску товару у вільний обіг під заявлений митний режим, встановлений Положенням про митні декларації, який передбачає можливість надання митному органу гарантій сплати митних платежів виключно у випадку не визнання митним органом заявленої митної вартості. Даним положенням також надається можливість випуску товарів митним органом у вільний обіг у випадку проведення процедури узгодження коду товару, але за умови сплати декларантом або уповноваженою ним особою усіх митних платежів за найбільшими ставками.

Також, стаття 52 Митного кодексу України передбачає, що заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. Зокрема, частина 3 цієї статті визначає, що декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, мають право:

1) надавати митному органу (за наявності) додаткові відомості у разі потреби уточнення інформації;

2) на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються:

у разі визнання митним органом заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю;

у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом;

у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини 7 статті 55 цього Кодексу;

3) проводити цінову експертизу договору (контракту) шляхом залучення експертів за власні кошти;

4) оскаржувати у порядку, визначеному главою 4 цього Кодексу, рішення митного органу щодо коригування митної вартості оцінюваних товарів та бездіяльність митного органу щодо неприйняття протягом строків, встановлених статтею 255 цього Кодексу для завершення митного оформлення, рішення про визнання митної вартості оцінюваних товарів;

5) приймати самостійне рішення про необхідність коригування митної вартості після випуску товарів;

6) отримувати від митного органу інформацію щодо підстав, з яких митний орган вважає, що взаємозв`язок продавця і покупця вплинув на ціну, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари;

7) у випадках та в порядку, визначених цим Кодексом, вимагати від митного органу надання письмової інформації про причини, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана;

8) у випадках та в порядку, визначених цим Кодексом, вимагати від митного органу надання письмової інформації щодо порядку і методу визначення митної вартості, застосованих при коригуванні заявленої митної вартості, а також щодо підстав для здійснення такого коригування.

Пункт 4 частини 4 статті 54 Митного кодексу України визначає, що Митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний випускати у вільний обіг товари, що декларуються:

- у разі визнання митним органом заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю;

- у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом;

- у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої статті 55 цього Кодексу.

Згідно з частини 3 статті 54 Митного кодексу України за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Частина 7 статті 55 Митного кодексу України говорить, що у випадку незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів митний орган за зверненням декларанта або уповноваженої ним особи випускає товари, що декларуються, у вільний обіг за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, шляхом надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу.

Аналіз наведених положень Митного кодексу України дає підстави для висновку, що заявлена митна вартість товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час їх декларування. Правильність визначення митної вартості перевіряється митним органом та, у разі її не визнання, останній приймає рішення про її коригування, відповідно до положень статті 55 Митного кодексу України.

При цьому, стаття 52 та 54 Митного кодексу України визначає обов`язок митного органу та право декларанта на випуск товарів у вільний обіг, однак за умови сплати митних платежів.

При цьому, частина 7 статті 55 Митного Кодексу України, як і пункт 29 Положенням про митні декларації, надає право випуску товару, що декларуються, у вільний обіг за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, шляхом надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу.

Судом встановлено, що Одеською митницею випущено товар, що декларується, на підставі тимчасових митних декларацій без сплати митних платежів на підставі наданих до митного органу гарантій КТ «Бізнес Гарант» (приватне підприємство "ВІП Бізнес" і Компанія).

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги положення частини 7 статті 55 Митного кодексу України, пункту 29 Положення про митні декларації та дії Одеської митниці, декларант мав право на випуск товару у вільний обіг за умови сплатити визначеної ним у тимчасових митних деклараціях митної вартості товару та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів визначених у тимчасових митних деклараціях та сумою митних платежів визначеною митним органом, шляхом надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу.

Поряд з цим, слід вказати, що в матеріалах справи відсутнє відповідне рішення митного орану, яким була б визначена сума податкового зобов`язання у вигляді митних платежів, які б підлягали сплаті. Відсутність такого рішення також підтверджена представником відповідача у судовому засіданні.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що суми митних платежів, визначені декларантом у тимчасових митних деклараціях, відмінні від суми митних платежів, визначених відповідачем у оскаржуваних вимогах про сплату митних платежів.

В актах про настання гарантійного випадку, на підставі яких позивачу направлено оскаржувані вимоги про сплату митних платежів, підставою настання гарантійного випадку зазначено «настання терміну сплати податкових зобов`язань відповідно до розділу III цього Кодексу».

Так, згідно частини 4 статті 311 Митного кодексу України, митний орган направляє гарантові, що видав гарантію у вигляді документа, вимогу щодо сплати митних платежів у разі настання терміну сплати податкових зобов`язань відповідно до розділу III цього Кодексу.

Разом з тим, варто ще раз , що розділом ІІІ Митного кодексу України, а саме частиною 7 статті 55, встановлено забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, шляхом надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу.

Таким чином, обов`язковою умовою для забезпечення сплати митних платежів шляхом надання гарантій відповідно до розділу Х Митного кодексу України є прийняття рішення про коригування митної вартості товарів у відповідності до розділу III Митного Кодексу.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що датою виникнення податкових зобов`язань із сплати мита у разі ввезення товарів на митну територію України чи вивезення товарів з митної території України є дата подання митному органу митної декларації для митного оформлення або дата нарахування такого податкового зобов`язання митним органом у випадках, визначених цим Кодексом та законами України (стаття 278 Митного кодексу України).

Строки сплати (виконання обов`язку зі сплати) митних платежів регламентовані статтею 297 Митного кодексу України.

Частина 1 та 7 цієї статті говорить, що у разі ввезення товарів на митну територію України суми митних платежів, нараховані декларантом (уповноваженою ним особою) або митним органом, підлягають сплаті до Державного бюджету України платником податків до або на день подання митному органу митної декларації для митного оформлення, крім випадків, якщо відповідно до цього Кодексу товари ввозяться на митну територію України із звільненням від оподаткування митними платежами або випускаються у відповідний митний режим за спрощеною декларацією в межах спеціальних спрощень, наданих підприємству, яке отримало авторизацію АЕО-С.

Строки сплати митних платежів при переміщенні (пересиланні) товарів через митний кордон України громадянами, при переміщенні товарів через митний кордон України трубопровідним транспортом та лініями електропередачі, при тимчасовому ввезенні товарів на митну територію України з умовним частковим звільненням від оподаткування митними платежами, а також при незаконному переміщенні товарів через митний кордон України визначаються цим Кодексом та Податковим кодексом України.

Пункт 57.1 статті 57 Податкового кодексу України говорить, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суму податкового зобов`язання, визначену у митній декларації, платник податків зобов`язаний сплатити до/або на день подання митної декларації.

Згідно пункту 46.1 статті 46 Податкового кодексу України, податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску.

Митні декларації прирівнюються до податкових декларацій для цілей нарахування та/або сплати податкових зобов`язань.

Здійснивши аналіз вищенаведених норм, колегія суддів приходить до висновку, що обов`язок із сплати податкового зобов`язання у вигляді митних платежів у декларанта, згідно зі ст.278 Митного кодексу України та пункт 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, виникає у день подання митної декларації. При цьому, саме на підставі митної декларації здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання у вигляді митних платежів.

Як вже зазначено вище, у декларанта ТОВ "АЛТАЙСІТІ" виник обов`язок подання додаткової декларації у строк не більше 45 днів з дати оформлення тимчасової митної декларації, відповідно до приписів статті 260 Митного кодексу України.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, додаткові декларації у строк, визначений Митним кодексом України, декларантом подано не було, відповідно і сума податкового зобов`язання у вигляді митних платежів ним також визначена не була.

Згідно п.п. 57.2, 57.3 статті 57 Податкового кодексу України, у разі коли відповідно до цього Кодексу або інших законів України контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов`язання платника податків з причин, не пов`язаних з порушенням податкового законодавства, та надсилає (вручає) податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум платнику податку, такий платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму податкового зобов`язання у строки, визначені в цьому Кодексі та в статті 297 Митного кодексу України, а якщо такі строки не визначено, - протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення про таке нарахування.

У разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Згідно підпунктів 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо:

- платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію, а при здійсненні заходів податкового контролю встановлено факти здійснення платником податків діяльності, що призвела до виникнення об`єктів оподаткування, наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу та наявності діючих (у тому числі призупинених) ліцензій на право здійснення діяльності з підакцизною продукцією, яка підлягає ліцензуванню згідно із законодавством;

- дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, або завищення суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає поверненню з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках;

- згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган;

- дані перевірок щодо утримання податків у джерела виплати, в тому числі податкового агента, свідчать про порушення правил нарахування, утримання та сплати до відповідних бюджетів податків і зборів, передбачених цим Кодексом, у тому числі податку на доходи фізичних осіб таким податковим агентом;

- результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях.

Проаналізувавши вищезазначені положення Митного кодексу України та Податкового кодексу України, суд вважає, що термін сплати податкових зобов`язань у вигляді митних платежів, у разі не подання декларантом додаткової митної декларації, настає після 10 робочих днів, що настають за днем отримання рішення митного органу про нарахування податкового зобов`язання відповідно до розділу III Митного кодексу України.

Натомість, як вже встановлено судом вище, жодного рішення про нарахування податкового зобов`язання (рішення про коригування митної вартості) митним органом прийнято не було.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що митний орган направляє гарантові, що видав гарантію у вигляді документа, вимогу щодо сплати митних платежів у разі настання терміну сплати податкових зобов`язань відповідно до розділу III Митного кодексу України, а такий термін фактично не настав, оскільки додаткові декларації у строк, визначений Митним кодексом України, декларантом не подано та митним органом податкового зобов`язання не нараховано, обставини настання гарантійного випадку, зазначені в Актах про настання гарантійного випадку не існували, відповідно і підстав для надіслання КТ Бізнес Гарант (приватне підприємство "ВІП Бізнес" і Компанія) вимог про сплату належних сум митних платежів за гарантіями у митного органу не було.

Європейським судом з прав людини неодноразово зазначалось, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії").

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії"). Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" та у справах "Ґаші проти Хорватії", "Трґо проти Хорватії").

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що відповідачем не приймались рішення про коригування митної вартості за поданими тимчасовими митними деклараціями у відповідності до положень статті 55 МК України чим порушено вимоги частини 3 статті 54, частини 7 статті 55, статті 260 Митного кодексу України та пункту 29 Положення про митні декларації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 №450, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дії Одеської митниці щодо випуску товарів у вільний обіг без сплати митних платежів у зв`язку з проведенням процедури узгодження коду товару є протиправними та такими, що вчинені з порушення вимог чинного законодавства.

Обставини настання гарантійного випадку, зазначені в Актах про настання гарантійного випадку не існували, процедура коригування митної вартості відповідно до розділу III Митного Кодексу України не проводилась, а тому оскаржувані позивачем вимоги про сплату належної суми митних платежів є протиправними та підлягають скасуванню.

Додатково слід вказати, що відповідно до умов пункту 2.1. Угоди №7 від 27.01.2014 року Міндоходів зобов`язалося інформувати Гаранта про настання гарантійного випадку, а також надавати можливість Гаранту ознайомитись з документами органу доходів і зборів щодо гарантійного випадку.

У відповідності до частини 5 статті 307 МК України у разі невиконання особою зобов`язання із сплати митних платежів, забезпеченого фінансовою гарантією, наданою у вигляді документа, митний орган із залученням представників гаранта, що видав таку гарантію, з`ясовує обставини невиконання зобов`язання, після чого направляє цьому гарантові вимогу щодо сплати належної суми митних платежів. Процедура направлення вимоги та перелік обов`язкових документів, що до неї додаються, визначаються в угоді, передбаченій частини 3 статті 314 цього Кодексу.

Відповідно до частини 4 статті 311 Митного кодексу України орган доходів і зборів, яким виявлено настання гарантійного випадку протягом 5 робочих днів з дати виявлення факту складає акт за встановленою формою.

В той же, час умови складання Акту про настання гарантійного випадку погоджені між Гарантом та Міндоходів у зазначеній вище Угоді №7. Відповідно до пункту 4.2. Угоди №7 від 27.01.2014 року Акт складається уповноваженою особою органів доходів і зборів у 3-х примірниках і підписується керівником органу доходів і зборів чи особою, що його замінює.

Частиною 7 статті 311 МК України зазначено, що до правовідносин, пов`язаних з видачею фінансової гарантії, виконанням гарантом зобов`язань і припиненням фінансової гарантії, застосовуються також положення законодавства України про банки і банківську діяльність та цивільного законодавства України в частині, що не врегульована цим Кодексом.

Як встановлено в суді першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, Одеська митниця не направляла будь-яких запитів до позивача та не проінформувала останнього одразу після сплину строку подання додаткової митної декларації про порушення декларантом свого обов`язку з подання додаткової декларації, в наслідок чого не забезпечила реалізацію права гаранта на ознайомлення із документами, що стосуються гарантійного випадку. Також, не повідомила КТ «Бізнес Гарант» про дату, час та місце складання Акту і взагалі про факт настання гарантійного випадку.

Отже, Акти про настання гарантійного випадку складені відповідачем з порушенням зобов`язань, взятих на себе згідно з угодою №7, пунктом 5 статті 307 Митного кодексу України та строків, визначених статтею 311 Митного кодексу України.

З приводу доводів КТ Бізнес Гарант (приватне підприємство "ВІП Бізнес" і Компанія) про те, що не подання декларантом в установлений строк додаткових митних декларацій не є гарантійним випадком, оскільки обставини, які унеможливили подання додаткових декларацій та сплату митних платежів є форс мажором, який пов`язаний із веденням бойових дій на території України, то колегія суддів вказує наступне.

24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України №64/202 в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 року.

28.02.2022 року Торгово-промислова палата України видала загальний лист №2024/02.0-7.1 Всім кого це стосується, яким визнала воєнний стан, введений на території України обставинами форс-мажору.

Так, Листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 ТПП України на підставі ст.ст.14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 року №671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Однак, порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України "Про торгово-промислові палати в Україні" та деталізовано в розділі 6 регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 року №40 (3) (з наступними змінами).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЗУ "Про торгово-промислові палати в Україні" засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) здійснюється сертифікатом про такі обставини.

За умовами п.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи щодо кожного окремого договору, контракту, угоди тощо, а також податкових та інших зобов`язань/обов`язків, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

В сертифікаті про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вказуються дані заявника, сторони за договором (контрактом, угодою тощо), дата його укладення, зобов`язання, що за ним настало чи настане найближчим часом для виконання, його обсяг, термін виконання, місце, час, період настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили його виконання, докази настання таких обставин (п. 6.12 регламенту).

У постанові від 30.11.2021 року у справі №913/785/17 Верховний суд дійшов висновку, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Поряд з цим слід вказати, що жодних об`єктивних причин, підтверджених належними доказами, за яких позивач не міг подати протягом 45 днів митному органу додаткових митних декларацій, крім загальних посилань на форс мажор, який пов`язаний із веденням бойових дій на території України, у позовній заяві та інших заявах по суті не наведено.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовній вимоги підлягають задоволенню.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 26298,60 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо задоволення позовних вимог.

При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову.

Натомість оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Одеської митниці залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 20 березня 2023 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Матохнюк Д.Б.