Справа № 420/17186/22
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2023-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

за участю секретаря: Дробченко К.С.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представників відповідача: Білоуса Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12; ) про визнання протиправними та скасування висновку, наказів та зобов`язання вчинити певні дії,

В И Р І Ш И В:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12; ), в якій з урахування уточненої позовної заяви та ухвали про закриття частини позовних вимог, позивач просив суд:

скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 22.11.2022 року №2182 «Про застосування дисциплінарних стягнень до поліцейських ОРУП №2 ГУНП в Одеській області» в частині застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції до начальника відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_1 ;

скасувати наказ Головно управління Національної поліції в Одеській області від 01.12.2022 року №1872 о/с по особовому складу про звільнення начальника відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 (ув`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у види звільнення зі служби в поліції) Закону України «Про Національну поліцію» ;

поновити підполковника поліції ОСОБА_1 на посаді начальника відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області.

30.11.2022 року (вх. №36816/22) позивачем до канцелярії суду подано заяву про забезпечення позву.

Ухвалою від 02.12.2022 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою від 02.12.2022р. вказану позовну заяву було залишено без руху.

02.12.2022 року (вх. №37070/22) позивачем до канцелярії суду подано уточнено позовну вимогу.

08.12.2022 року (вх. №37620/22) позивачем до канцелярії суду подано клопотання про витребування доказів.

Ухвалою від 13.12.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

02.01.2023 року (вх. №ЕП/4/23) представником відповідача до канцелярії суду подано клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів.

02.01.2023 року (вх. №34/25) представником відповідача до канцелярії суду подано клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів.

06.01.2023 року (вх. №687/23) представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позов.

10.01.2023 року (вх. №ЕП/928/23) представником відповідача до канцелярії суду подано клопотання про залишення частини позовних вимог залишити без розгляду.

11.01.2023 року (вх. №998/23, 999/23) представником Одеської обласної прокуратури до матеріалів справи листи.

11.01.2023 року (вх. №1000/23) представником НАПК до канцелярії суду подано повідомлення.

11.01.2023 року (вх. №1001/23) представником прокуратури до суду надано лист.

23.01.2023 року (вх. №1923/23) позивача до канцелярії суду подано відповідь на відзив.

24.01.2023 року (вх. №2145/23) позивачем до канцелярії суду подано інформацію запиту.

06.02.2023 року (вх. №ЕП/3741/23) представником відповідача до канцелярії суду подано листа.

07.02.2023 року (вх. №3665/23) представником відповідача до канцелярії суду подано листа.

07.02.2023 року (вх. №3666/23) представником відповідача до канцелярії суду подано листа.

07.02.2023 року (вх. №3667/23) представником відповідача до канцелярії суду подано листа.

07.02.2023 року (вх. №3668/23) представником відповідача до канцелярії суду подано листа.

07.02.2023 року (вх. №ЕП/3794/23) представником відповідача до канцелярії суду подані заперечення на відповідь.

Ухвалою від 07.02.2023 року закрито підготовне провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

21.02.2023 року (вх. №5134/23) представником позивача до канцелярії суду подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

28.02.2023 року (вх. №5888/23) представником відповідача до канцелярії суду подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

28.02.2023 року (вх. №5892/23) відповідача до канцелярії суду подано клопотання про виклику свідків.

28.02.2023 року (вх. №5908/23) представником відповідача до канцелярії суду подано заяву про відкладення розгляду справи.

28.02.2023 року (вх. №6056/23) до канцелярії суду подані письмові докази.

28.02.2023 року (вх. №6034/23) позивачем до канцелярії суду подані заперечення.

Ухвалою від 28.02.2023 року закрити частині позовних вимог в частині позовних вимог.

07.03.2023 року (вх. №6947/23) представником відповідача до канцелярії суд подані письмові пояснення

10.03.2023 року (вх. №ЕП/7768/23) представником відповідача до канцелярії суду подані пояснення.

13.03.2023 року (вх. №7484/23) позивачем до канцелярії суду подані пояснення.

14.03.2023 року (вх. №7710/23) представником відповідача до канцелярії суду подано листа.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив публічну службу у Національній поліції України на посаді начальника відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Наказом ГУНП в Одеській області від 26.10.2022 року №1967, виданим на підставі доповідної записки від 26.10.2022 року №55/1938, було призначено та проведено службове розслідування за фактами внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактами кримінальних правопорушень, повідомлення начальника відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_2 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, втрати останнім службового майна, порушення службової дисципліни керівним складом Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області, що призвело до зазначеної надзвичайної події, силами призначеного складу Дисциплінарної комісії.

Наказом ГУНП в Одеській області віл 22.11.2022 року №2182 «Про застосування дисциплінарних стягнень до поліцейських ОРУП №2 ГУНП в Одеській області, виданого на підставі висновку службового розслідування від 18.11.2022 року № 55/25, до начальника відділу поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції.

Позивач не погоджується з оскаржуваними наказами, зокрема зазначаючи, що змістом оскаржуваного наказу підтверджується фактичне звільнення його за вчинення корупційного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України наказ містить твердження про вимагання та отримання позивачем неправомірної вигоди, а тому, допустивши в оскаржуваному наказі такі твердження, начальником Головного управління Національної поліції в Одеській області без обвинувального вироку фактично звинувачено позивача у вчиненні злочину. Проте, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000478, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, в якому позивач має статус обвинуваченого, передано до суду, але по теперешній час вироку суду, який набрав законної сили, у вказаному кримінальному провадженні не має.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому, в обґрунтування правової позиції, зазначено, що останній діяв у межах наданих йому повноважень, відповідно до Закону, та у спосіб і в порядку визначеному ним, у зв`язку з чим, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Як вбачається з позовної заяви 25.10.2022 року начальник ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області підполковник поліції Андрій Журавльов був затриманий в рамках кримінального провадження №0000478, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, про що було складено відповідний протокол.

26.10.20200 року за фактом заволодіння бойовими припасами, слідчим відділення ВП№ 4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області було зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань кримінальне провадження №0000311 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 262 КК України, яке в подальшому було передано до слідчого відділу (з дислокацією у місті Одесі) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаївні.

Наказом ГУНП в Одеській області від 26.10.2022 року №1967, виданим на підставі доповідної записки від 26.10.2022 року №55/1938, було призначено та проведено службове розслідування за фактами внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальних правопорушень, повідомлення начальника відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_3 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, втрати останнім службового майна, порушення службової дисципліни керівним складом Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області, що призвело до зазначеної надзвичайної події, силами призначеного складу Дисциплінарної комісії.

Наказом ГУНП в Одеській області віл 22.11.2022 року №2182 «Про застосування дисциплінарних стягнень до поліцейських ОРУП №2 ГУНП в Одеській області, виданим на підставі висновку службового розслідування від 18.11.2022 року № 55/25, до начальника відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції.

Обґрунтуванням прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення, згідно Наказу, стало порушення підполковником поліції Андрієм Журавльовим пунктів 1, 2, 3 ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про Національну поліцію», у відповідності до яких поліцейські зобов`язані дотримуватись положень Конституції України, законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентуюсь діяльність поліції, Присяги поліцейського, професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків наказів керівництва, а також поважати і не порушувати права і свободи людини.

Позивач, вважає звільнення протиправним, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про Національну поліцію", поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Стаття 18 Закону України "Про Національну поліцію" зобов`язує поліцейського неухильно дотримуватися положень Конституції України, Законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва, поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Частиною 1 ст. 64 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу.

Згідно ч. 1 ст.19 Закону України "Про Національну поліцію", у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, наведеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту ОВС України, який, згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Закону, застосовується до поліцейських в тій частині, що не суперечить цьому Закону, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів МВС України, підпорядкованих йому органів і підрозділів і Присяги.

Згідно ст. 2 Дисциплінарного статуту ОВС України, дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Відповідно до ст. 5 Дисциплінарного статуту, за вчинення дисциплінарного проступку особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим статутом.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 12 Дисциплінарного статуту визначено, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни може накладатися дисциплінарне стягнення у виді звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до ч. 15 ст. 14 Дисциплінарного статуту звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Наказом Головного управління Національної поліції від 16.11.2020 року № 2642 призначено службове розслідування, термін якого був продовжений до 14.01.2021 року згідно з наказом Головного управління від 16.12.2020 року № 2853.

Згідно в з висновком службового розслідування, за скоєння дисциплінарного проступку, що виразилися у грубому порушення вимог пунктів 1,2,3 ч. 1 ст. 18, п. 1,2,3 ч. 1 ст. 23, ч. 1 ст. 64 ЗУ «Про Національну поліцію», ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про запобігання корупції», пунктів 1, 2, 3, 4, 8, 10, 13 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 року №2337-VIII, абзаців 2, 3, 4 п. 1 розділу ІІ, абз. 3 п. 4 розділу V Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року №1179, пунктів 6, 7 розділу ІІ Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МУВ України від 08.02.2019 року №100, підпунктів 2, 4 пункту 6 розділу І Інструкції із заходів безпеки при поводженні зі зброєю, затвердженої наказом МВС Україні від 01.02.2016 року №70, наказу Національної поліції України від 23.02.2022 року №171, п. 2.1 розділу ІІ, 3.1, 3.2 розділу ІІІ Правил внутрішнього службового розпорядку ГУНП в Одеській області, затверджених наказом ГУНП в Одеській області від 01.02.2021 року №177, а також пунктів 2, 7 та 33 розділу ІІІ Положення про відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області, затвердженого наказом ГУНП в Одеській області від 04.07.2022 року №1019, до підполковника поліції ОСОБА_1 , начальника відділу поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області, застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції (п. 3 ст. 299 т. 2).

Суд зазначає, що висновки службового розслідування побудовані на матеріалах кримінального провадження, наданих ДБР. При цьому, відповідачем робляться посилання на вказані матеріали, як на встановлений доказ. Єдиним доказом, на який робиться посилання під час здійснення службового розслідування (у зв`язку в частины з підозрою за ознаками кримінального провадження), окрім матеріалів кримінального провадження, є Пояснення ОСОБА_4 , відібрані 28.10.2022 року провідним спеціалістом ВСР УГГ ГУНП в Одеській обласні державним службовцем четвертого рангу В. Драгіним під час службового розслідування (т.2 а.с. 71-73). Згідно пояснень, ОСОБА_4 зазначає, що ОСОБА_1 неодноразово спілкувався з ним через месенджер «Ватсап», зустрічався на вулиці біля будівлі відділення поліції в м. Южному. Однак, як встановолено судом під час розгляду справи, жодних дій шодо наміру одержання роздруківки з месенджеру «Ватсап» щодо вхідних/вихідних дзвінків та повідомлень з телефонних номерів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , вчинено не було. Так само, як встановлено судом, на підтвердження пояснень ОСОБА_4 про неодноразові зустрічі його і ОСОБА_1 поблизу відділення поліції, не було одержано відеозапис з камер відеоспостереження, розміщених на території ВнП № 4 ОУП № 2 ГУНП в Одеський області та відповідно відповідач їх не досліджував при прийнятті рішень

Лише під час розгляду справи по суті відповідачем було зроблено запит щодо відеозапису, проте згідно відповіді від 08.03.2023 року (т.3 а.с. 210), дисциплінарна комісія відеозапис з камер відеоспостереження не отримувала і не досліджувала.

Окрім того, відповідачем не було з`ясовано достовірність пояснень ОСОБА_4 відносно спілкування позивача з судею ОСОБА_5 , який здійснював розгляд справи стосовно ОСОБА_4 . Зокрема, жодних дій, направлених на одержання пояснень судді з`ясована дисциплінарною комісією не вживалось.

Окрім того, згідно пояснень ОСОБА_4 , він зустрічався з ОСОБА_6 поблизу відділення поліції в м. Южному, де повідомив йому про те, що з нього при собі в наявності 5000$, на що останній запропонував пройти до його машини марки Мерседес, де він відкрив двері та жестом наказав покласти грошові кошти в поліетиленовий пакет чорного кольору, що ним й було зроблено. Далі вказаний пакет він передав ОСОБА_1 та останній поклав вказаний пакет із грошима на заднє сидіння свого транспортного засобу. Однак, як встановлено судом та зазначалось вище, дисциплінарною комісією не встановлювалось достовірність пояснень та не досліджувались відеозаписи камер-відеоспостереження з відділення поліції, у дворі якого мали місце означені події, що дає суду підстави дійти висновку про формальність та необґрунтованість проведеного службового розслідування. Натомість під час розгляду справи по суті позивач пояснив, що згідно матеріалів кримінального провадження на території двору знаходився схожий на автомобіль, яким він користується з такими ж номерними знаками.

Натомість у висновку службового розслідування зазначається, що « ОСОБА_7 діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер свої дій, передбачаючи шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання одержав від останнього неправомірну вигоду у розмірі 5000,00 доларів США за здійснення впливу на суддю Комінтернівського районного суду Одеської області П. Жовтана, який є особою, уповноваженою на виконання функцій держави, з метою ухвалення рішення про винесення вироку ОСОБА_8 із призначенням мінімального покарання, а за можливості винесення виправдувального вироку».

Відтак, відповідач без наявності обвинувального вироку відносно позивача дійшов висновку про встановлення факту вини позивача.

У разі, якби членами дисциплінарної комісії було проведено службове розслідування повно, об`єктивно та з урахуванням усіх обставин у справі, зокрема з дослідженням відеозапису з камер відеоспостереження, розміщених на будівлі відділення поліції реальність або нереальність наданих ОСОБА_4 пояснень можливо було б підтвердити або спростувати. Відтак, відповідач віддав перевагу на користь встановлення вини позивача без збору та надання відповідних доказів його вини, що свідчить про суб`єктивність відповідача при прийнятті рішення та поверхлевість при проведенні службового розслідування.

Між тим, відповідачем не спростовано, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000478, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, в якому позивач має статус обвинуваченого, завершене, вирок набрав законної сили, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч.ч. 1,5 ст. 17 КПК України позивач вважається невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), доки його вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, і поводження з ним має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Серед іншого у висновку службового розслідування зазначається, що ОСОБА_1 24.10.2022 року о 10.00 год., 25.10.2022 о 10.00 год. та з 15.00 год до 15.20 год. не виконував свої обов`язки, оскільки контактував з ОСОБА_9 . Варто зазначити, що затримання позивача (та і, як зазначено, у висновках службового розслідування, спілкування ОСОБА_10 ОСОБА_11 , відбувалось у дворі відділення поліції. При цьому, позивач зазначив, що 25.10.2022 року у відділенні поліції №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області проходив іспит з професійної підготовки та інші заходи. Доказів протилежного відповідачем не надано, так само, як і не доведено, чому начальник відділення у робочий час не може знаходитись у дворі відділення.

За результатами службового розслідування, було прийнято рішення про притягнення Позивача до дисциплінарної відповідальності. При цьому висновки службового розслідування зводяться до константування інформації, викладеної в окремих процесуальних документах кримінального провалдення №0000478 від 13.10.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 К України відносно ОСОБА_6 , які 02.11.2022 року за вх №55/3438 надійшли на адресу дисциплінарної комісії з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, та долучені до матеріалів службового розслідування.

Додатково слід зазначити, що 25.10.2022 року начальник ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області підполковник поліції Андрій Журавльов був затриманий в рамках кримінального провадження №0000478, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за факттом вчинення останнім кримінальних правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, про що було складено відповідний протокол.

Під час затримання співробітниками УСБУ в Одеській області було вилучено табельну вогнепальну зброю пістолет Макарова (серії НОМЕР_2 ) та один магазин з 8 набоями. Зазначена зброя та магазин з 8 набоями оперативні співробітники, в подальшому передали до чергової частини ВП№4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області, другий магазин з 8 набоями на момент затримання був відсутній в кобурі на поясному спорядженні у ОСОБА_3 .

26.10.2022 року за фактом заволодіння бойовими припасами слідчим відділом ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань кримінальне провадження №0000311 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 ст. 262 КК України.

26.10.2022 року начальнику ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_12 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 с. 369-2 КК України в рамках кримінального правопорушення №0000478.

Відповідач в своїх поясненнях вказав, що службове розслідування відносного позивача набрало резонансу між пересічними громадянами України, однак, до суду надано лише роздруківки із сайту ДБР про затримання поліцейського.

Відтак, суд не вбачає можливим встановити, яким саме чином ОСОБА_1 негативно вплинув на відношення громадськості та пересічних громадян до органів поліції. Інших статей, окрім (офіційного сайту ДБР) відносно дискредитації позивачем органів внутрішніх справ, відповідачем до суду не надано.

При цьому, суд акцентує увагу, що розміщена інформація на сайті ДБР відносно затримання позивача має характер звітності ДБР за свою роботу.

При цьому, приймаючи наказ про звільнення позивача у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення, не було враховано обставини, вказані в ст. 19 Дисциплінарного статуту, а саме, оскаржуваний наказ не містить будь-яких висновків щодо характеру проступку, окрім наданих ДБР матеріалів причин правопорушень обставини, за яких він був вчинений, ступінь вини порушника, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, характер.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази незнятого дисциплінарного стягнення відносно ОСОБА_6 , натомість наявні заходи заахочення, в т.ч. у 2022 році, що також, у свою чергу, з позитивного боку характеризує позивача.

Суд додатково акцентує увагу з цього приводу, що згідно з наказу ГУНП в Одеській області від 29.08.2022 року №1444 о/с (т.2 а.с. 271) «По особовому складу» ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника відділення поліції №4 ОРУП №2 в порядку просування по службі. Тобто позивача було призначено на зазначену посаду, як особу, що відповідає необхідним критеріям професійності етики. При цьому згідно службової характеристики без дати, без номеру (т.2 а.с. 274), підписаної т.в.о. начальника Одеського ГУНП №2 в Одеській області О. Миргородським, позивач характеризується вже не як досвідчений працівник, вказується що він до виконання службових обов`язків відноситься безвідповідально, не забезпечує належний контроль за діями підлеглого особого складу, не здатен швидко приймати рішення, тощо. Однак, не зазначається у зв`язку з чим надано таку характеристику, не проведено аналізу трансформації та змін у поведінці позивача, що дає підстави дійти висновку про формальний підхід для написання такої характеристики у зв`язку з проведенням службового розслідування внаслідок порушення кримінального провадження відносно позивача. Окрім того, безпосередніми керівництвом, а також членами дисциплінарної комісії не було проаналізовано та не було встановлено, коли саме позивач почав виконувати свої функціональні обов`язки недосконало, без наполегливості, що також свідчить про формальний підхід до формування таких висновків.

Вирішуючи спір, суд враховує, що точність та передбачуваність підстав для дисциплінарної відповідальності є надзвичайно необхідними для цілей юридичної визначеності та особливо для гарантування незалежності.

Вислів згідно із законом вимагає, по-перше, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права (серед інших джерел, рішення від 25 березня 1998 року у справі Копп проти Швейцарії, п. 55, Reports of Judgments and Decisions 1998-II).

Отже, ця фраза передбачає, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення від 24 квітня 2008 року у справі C.G. та інші проти Болгарії, заява № 1365/07, п. 39). Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій у цьому контексті є необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (рішення у справі P. G. та J. H. проти Сполученого Королівства, заява № 44787/98, п. 46, ECHR 2001-IX).

Оцінюючи обґрунтованість оскаржуваних наказів, суд виходить із того, що відповідний висновок, що передував прийняттю таких наказів, має прийматися на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які були досліджені під час перевірки і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

При цьому належність доказу означає встановлення інформації (фактичних даних), які визначають предмет доказування. Зміст фактичних даних повинен відповідати їх формі, а саме документально підтверджувати певні обставини, на які посилається сторона, тобто мати ознаку допустимості, що виключає суперечливість поєднання змісту та форми доказу. Останній критерій є обов`язковою ознакою для правової придатності доказу та його достовірності, що, в свою чергу, визначає якісну оцінку вже наявного доказу як належного та допустимого, тобто дозволяє перевірити його правдоподібність та відповідність реальній дійсності у співвідношенні з іншими засобами доказування.

Відповідне дисциплінарне провадження повинно бути здатним призвести до встановлення фактів справи та до встановлення і покарання винних осіб. Отже, розслідування повинно бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні або необґрунтовані висновки. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події. Будь-який недолік розслідування, що стає на заваді встановленню причин порушення, є загрозою недотримання цього стандарту.

Відповідно до частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як вбачається з позовної заяви та не спростовано відповідачем, в ході проведення службового розслідування та досудового слідства позивач сумлінно виконував покладені на ного Законом обов`язки, не чинив опір під час затримання, не перешкоджав проведенню службового розвідування та досудового слідства, не здійснював тиск на свідків, ціною свого здоров`я поводив себе ввічливо та тактовно, висловлюючи свою повагу до співробітників правоохоронних органів та учасників процесу, що було підкреслено органами досудового слідства.

Ще однією підставою для сформованих під час слухового розслідування висновків про необхідність притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача стала втрати магазину з набоями до пістолета Макарова.

Слід зазначити, що під час проведення службового розслідування, 22.11.2022 року підполковник поліції ОСОБА_13 здав другий магазин з 8 набоями до пістолета Макарова (серії БС №0944) до чергової частини ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в області, який знаходився, як він зазначив, у сейфі у службовому кабінеті позивача та отримав картку-замісник.

При цьому, ніхто з членів дисциплінарної комісії не надав можливості реалізувати право позивача на захист згідно ст. 18 ЗУ «Про дисциплінарний статус» і не оформив наданий масив інформації.

Судом під час розгляду справи встановлено, що після відсторонення позивача від займаної посади, дисциплінарною комісією або ГУ НП в Одеській області не було здійснено огляд службового кабінету, сейфу позивача з метою передачі справ, які були у провадженні позивача або встановлення наявності чи відсутності належного виконання обов`язків позивачем, що у разі здійснення такого заходу, як хоча б огляд кабінету та сейфу позивача, виключило б підставу для притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача втрати магазину до ПМ.

Між тим, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, на момент складання та затвердження висновку службового розслідування, видання наказів про звільнення позивача зі служби в поліції, а також на час судового розгляду даної справи відсутній відповідний обвинувальний вирок суду про визнання позивача винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Тобто, на час видання наказів про звільнення позивача зі служби в поліції (та під час розгляду данної адміністративної справи у Одеському окружному адміністративногму суді), наведені у висновку службового розслідування та оскаржуваних наказах обставини не були підтверджені належними та беззаперечними доказами. Відтак, з урахуванням аналізу норм чинного законодавства України, вивчення матеріалів справи, заслухвання учасників процесу, суд дійшов висновку про передчасність прийнятих відповідачем наказів.

Також, суд звертає увагу, що ч. 1 ст. 14 Дисциплінарного статуту визначено, що метою проведення службового розслідування є з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, вчиненого особою рядового або начальницького складу.

У контексті наведеної правової норми слід зазначити, що зміст дослідженого в судовому засіданні висновку службового розслідування свідчить, що під час проведення службового розслідування відповідні докази, на які посилався представник відповідача в судових засіданнях та підготовці письмової правової позиції, не досліджувались та не враховувались при складанні такого висновку.

Суд зазначає, що у наданих відповідачем до матеріалів справи документах, які стали підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з поліції, не визначена суть вчиненого позивачем саме дисциплінарного проступку, натомість висновок службового розслідування містить посилання на існування кримінального провадження, зареєстрованого за повідомленням про вимагання неправомірної вигоди та втрати магазину до пістолета Макарова.

Водночас, у висновку службового розслідування відсутні відомості, підтверджені документально, щодо обставин, які стали підставою для призначення такого, зокрема, факту вимагання і отримання позивачем неправомірної вигоди, а також достовірно не встановлено, чи мали вони місце взагалі. При цьому, відповідачем у названому висновку не конкретизовано положення законодавства або посадові обов`язки, які було порушено позивачем з посиланням на конкретні норми законів та підзаконних нормативно-правових актів, наказів, вимог посадової інструкції, тощо.

Таким чином, проаналізувавши правові норми, що регулюють інститут службової дисципліни, та дослідивши підстави звільнення позивача, суд дійшов висновку, що одержання службовою особою неправомірної вигоди не може кваліфікуватись як порушення службової дисципліни, оскільки така діяльність підпадає під ознаки корупційного або кримінального діяння, вчинення якого та визнання винною особи за яким повинно бути доведено у визначений законодавством спосіб.

Відповідачем також не доведено порушення позивачем Присяги поліцейського та його функціональних обов`язків.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що оскаржувані накази відповідача №2082 від 22.11.2022 року та № 1872 о/с від 01.12.2022 року є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки обставини, які покладені в основу їх прийняття, спростовані в судовому порядку.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення від 30.01.2003 N3-рп/2003 та від 02.11.2004 №15-рп/2004).

Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над неправомірним втручанням у право кожної людини.

Для вирішення спору та оцінки оскаржуваних рішень суд також врахував вимоги Європейської соціальної хартії, обов`язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до Закону України від 14 вересня 2006 року № 137-V Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) та якої не дотримався відповідач.

Так, Україна взяла на себе зобов`язання вважати обов`язковими для України такі статті та пункти частини II Хартії: п.1 (визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості), п.2 (ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає), п.3 (створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування), п.4 (забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм) статті 1 Право на працю.

Згідно статті 24 Право на захист у випадках звільнення з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; b) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Слід наголосити, що права і свободи, закріплені в документах, які мають статус міжнародно-правових договорів, є частиною національного законодавства України. Зазначене проголошено частиною першою статті 9 Конституції України, відповідно до якої чинні міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Громадянам згідно зі статтею 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Законом України "Про Національну поліцію" не врегульовано питання відновлення порушених трудових прав осіб у випадках незаконного звільнення.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач при прийнятті оскаржуваних наказів діяв без врахування фактичних обставин, які підлягали встановленню в ході призначеного службового розслідування тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

За загальним правилом при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються положення, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно субсидіарно застосовувати законодавство про працю, зокрема КЗпП України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

В рішенні у справі П`єрсак проти Бельгії ЄСПЛ зазначив, що він виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому б він перебував, якби не була порушена стаття 6 Конвенції, таким чином підкреслюючи верховенство обов`язку відновлення status quo ante.

На підставі наведеного суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу поліції № 4 Одеського району управління Національної поліції в Одеській області.

Частиною другою ст.9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача не стягується.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12; ) про визнання протиправними та скасування висновку, наказів та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 22.11.2022 року №2182 «Про застосування дисциплінарних стягнень до поліцейських ОРУП №2 ГУНП в Одеській області» в частині застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції до начальника відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_1 .

Скасувати наказ Головно управління Національної поліції в Одеській області від 01.12.2022 року №1872 о/с по особовому складу про звільнення начальника відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 (ув`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у види звільнення зі служби в поліції) Закону України «Про Національну поліцію».

Поновити підполковника поліції ОСОБА_1 на посаді начальника відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 21.03.2023 року.

Суддя О.М. Тарасишина