Справа № 420/18475/22
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання противоправним та скасування наказу №201 від 14.10.2022, повторно розглянути питання щодо визнання особи біженцем, або особою що потребує додаткового захисту, вирішив відмовити в задоволенні адміністративного позову.

І. Суть спору:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив, з урахуванням уточненого адміністративного позову:

1.Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 201 від 14.10.2022 про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2.Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІ. Аргументи сторін.

(а) Позиція Позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

Позивач вважає, що оскаржуваний наказ є незаконним, неправомірним, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи та підлягає скасуванню, оскільки вона не може повернутись в країну її громадянської приналежності через реальні побоювання стати жертвою переслідувань та зазнати смертної кари, насильства, тортур, нелюдського поводження, порушення прав. Позивач звертає увагу, що відносно неї в її країні за сприянням наркомафії була сфальсифікована кримінальна справа та винесений повністю незаконний та необґрунтований вирок, без її присутності. Крім цього, позивачу постійно надходили погрози розправи над її сином та матір`ю, через що син був вимушений виїхати з Молдови на постійне проживання до Нідерландів, а мати залишилась через проблеми зі здоров`ям, похилий вік та їй досі надходять погрози розправою на адресу позивача.

При цьому, позивач наголошує, що її повернення до Молдови означає небезпеку для життя, здоров`я, загрозу дискримінації, оскільки жодна людина не може зазнавати катувань чи нелюдського або такого, що принижує її гідність, поводження чи покарання, яке передбачене ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав і основоположних свобод людини».

(б) Позиція Відповідачів

27.01.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача вказує, що співробітники міграційної служби провели аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Представник звертає увагу, що, незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернулась із заявою про набуття міжнародного захисту через 2 роки та 7 місяців після потрапляння на територію України та перебування на її території в якості нелегального мігранта та затримання правоохоронними органами України через перебування у міжнародному розшуку. Вказаними діями позивач порушила вимоги ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому, з матеріалів особової справи позивача спостерігається, що нею не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину під час звернення до відповідача. Крім того, під час проведення співбесід позивач не надала жодних конкретних фактів (усних тверджень), які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі.

Також представник відповідача звертає увагу, що відповідно до отриманих матеріалів позивач розшукується правоохоронними органами Республіки Молдова для притягнення до кримінальної відповідальності з 15.02.2022 за вчинення злочину, передбаченого ст.217/1 ч.4 КК Республіки Молдова (незаконний обіг наркотичних речовин, у складі злочинної групи). При цьому, запит про видачу Республіки Молдова не має на меті переслідування особи за ознаками раси, національності, віросповідання або політичних мотивів, на території країни громадянської належності особі не загрожуватимуть тортури та інші види нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання, що підтверджується поясненнями позивача стосовно перебування протягом року в умовах слідчого ізолятора м. Кишинів.

Таким чином, аналіз отриманих пояснень об`єктивно вказує на наміри позивача уникнути кримінальної відповідальності на території Республіки Молдова, в тому числі шляхом виїзду на територію України, оскільки вона володіла інформацією про власне кримінальне переслідування, розгляд якого не був припинений після зміни запобіжного заходу у вигляді арешту в слідчому ізоляторі м. Кишинів та за першої можливості здійснила виїзд з країни.

ІІІ Процедура та рух справи

17.01.2023 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до провадження та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Позивач вибула з країни громадянської приналежності 20.04.2019 за маршрутом Кишинів (Республіка Молдова) Одеса (Україна) Мінськ (Республіка Білорусь) Ростов-на-Дону (РФ). На території РФ позивач перебувала строком до березня 2020 року та 04.03.2020 в`їхала на територію України рейсовим автобусом Москва (РФ) Одеса (Україна) на підставі паспортного документу серії АВ0590011.

25.05.2022 відділ міграційного контролю управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення № 325 про примусове повернення позивача до країни походження через порушення строків перебування на території України.

25.05.2022 відповідно до протоколу серії ПР МОД 008155 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 203 КУпАП.

22.06.2022 співробітники УКР ГУНП в Одеській області затримали позивача в м. Одесі через обставину міжнародного розшуку правоохоронними органами Республіки Молдова для притягнення до кримінальної відповідальності з 15.02.2022 за вчинення злочину, передбаченого ст.217/1 ч.4 КК Республіки Молдова (незаконний обіг наркотичних речовин, у складі злочинної групи).

28.06.2022 відповідач виніс Рішення № 173 про заборону в`їзду в Україну, яким заборонив позивачу в`їзд в Україну терміном на три роки, з 28.06.2022 до 28.06.2025.

27.07.2022 позивач звернулась до відповідача із заявою щодо надання їй заяви анкети для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

19.08.2022 позивачу вручений зразок заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на 3 арк. та алгоритм заповнення заяви сфери міжнародного захисту на 5 арк.

06.10.2022 позивач, перебуваючи в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», звернулась до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У поданій заяві позивач просила надати їй статус біженця, оскільки корупційна влада Молдови не зможе надати їй захист та позивач не може повернутись в країну, так як там добре налагоджена структура наркомафії становить для неї загрозу життя.

До вказаної заяви позивач надала:

- копію ID-картки громадянина Республіки Молдова серії НОМЕР_1 ;

- копію паспортного документу громадянина Республіки Молдова серії НОМЕР_2 ;

- копію диплома за спеціальністю «косметолог-естетист» від 29.09.2013 серії НОМЕР_3 ;

- копію свідоцтва від 21.11.2014 серії 141102-Д школи спецпідготовки «Вітязь»;

- копію посвідчення школи підприємництва № 106 від 10.02.2004;

- копію трьох сторінок трудової книжки серії НОМЕР_4 .

14.10.2022 заступник начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції начальник відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача із додатками №№1,2,3 до нього.

14.10.2022 відповідач прийняв наказ № 201 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

14.10.2022 відповідач склав повідомлення №5/1-1079 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з наказом № 201 від 14.10.2022 позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою.

IV. Джерела права та висновки суду

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі Закон № 3671-VI).

Пункт 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначає, що біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI).

За приписами частин першої та другої статті п`ятої Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд з матеріалів особової справи встановив, що позивач вибула з країни громадянської приналежності 20.04.2019 за маршрутом Кишинів (Республіка Молдова) Одеса (Україна) Мінськ (Республіка Білорусь) Ростов-на-Дону (РФ). На території РФ позивач перебувала строком до березня 2020 року та 04.03.2020 в`їхала на територію України рейсовим автобусом Москва (РФ) Одеса (Україна) на підставі паспортного документу серії АВ0590011.

Суд звертає увагу, що враховуючи тривалий час перебування на території Російської Федерації позивач не надала доказів звернення за міжнародним захистом, хоча в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині позивач повинна була звернутись за захистом на території Росії.

При цьому, суд встановив, що відповідно до анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на питання чому вона не звернулась за наданням притулку або за наданням статусу біженця в інших країнах, позивач повідомила, що в неї не було необхідності.

Суд також наголошує, що позивач 04.03.2020 в`їхала на територію України рейсовим автобусом Москва (РФ) Одеса (Україна) на підставі паспортного документу, а із заявою про набуття міжнародного захисту звернулась лише 06.10.2022 під час перебування в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», тобто через 2 роки та 7 місяців після перебування на території України у якості нелегального мігранта та затримання через обставини міжнародного розшуку для притягнення до кримінальної відповідальності.

За таких обставин, факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до територіального органу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 по справі №820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч.1 вказаної статті до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу частини першої статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини шостої та восьмої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону № 3671-VI).

Суд встановив, що підставою для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання такої особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Так, суд встановив, що позивач, обґрунтовуючи своє звернення до міграційної служби та з вказаним позовом, стверджує, що в країні походження відносно неї за сприянням наркомафії сфальсифікована кримінальна справа. Позивач пояснює, що 21.04.2018 в Республіці Молдова її, разом із членами відомої злочинної організації, яка займається продажем наркотичних засобів, рекетом та іншою кримінальною діяльністю, затримали в машині. При цьому, під час обшуку у позивача нічого не знайшли, а у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вилучили наркотичні речовини, зброю і велику суму грошових коштів. Своє знаходження у вказаному автомобілі позивач пояснює метою купівлі наркотичних засобів у зв`язку із наркологічною залежністю. Після затримання позивач знаходилась в слідчому ізоляторі м. Кишенів та їй надходили пропозиції від представників наркомафії щодо визнання провини та повідомлення, що вилучені наркотичні засоби належать безпосередньо позивачу. Після її відмови щодо вказаного позивач почала отримувати погрози щодо себе та членів її сім`ї. У зв`язку із відсутністю достатніх доказів винуватості позивача звільнили та 18.04.2019 ОСОБА_4 після чергових погроз наніс їй ножове поранення та попередив, щоб вона не зверталась в органи поліції чи медичні установи. Позивач після вказаних подій була дуже налякана та не мала іншого виходу як покинути свою країну 20.04.2019.

Відповідно до матеріалів особової справи суд встановив, що відповідач звернувся з запитом від 07.10.2022 № 5100.5.1-8464/51.3-22 до Начальника відділу міжнародно-правового співробітництва Одеської обласної прокуратури про надання копій матеріалів екстрадиційної перевірки щодо позивача.

Згідно з запитом Міністерства юстиції Республіки Молдова про видачу громадянки ОСОБА_5 від 08.07.2022 № 07/6055 повідомлено, що вироком суду м. Кишинів (Буюкань) від 15 червня 2020 року та ухвалою Апеляційного суду Кишинева від 16 лютого 2022 року позивача засуджено до 9 років 6 місяців позбавлення волі, за вчинення правопорушень, передбачених ст.2171 ч. (4) п. d) та статті 2171 ч. (4) п. г) Кримінального кодексу Республіки Молдова.

Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять, а позивач не надав жодних доказів того, що він підпадав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності в своїй країні шляхом переховування в іншій країні, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 56, 59, 60 Керівництва процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарання за злочин у відповідності із загальним правом. Особи, що рятуються від таких переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва чи потенційна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя. Для того, аби визначити, чи співрозмірне кримінальне переслідування переслідуванню за змістом Женевської Конвенції, необхідно звернутися до законодавства такої країни, оскільки трапляється, що це законодавство не відповідає загальноприйнятим правам людини. Частіше за все, однак, не закон, а способи його застосування є дискримінаційними. У таких випадках, через труднощі з оцінкою законодавства іншої країни, національна влада може приймати рішення, застосовуючи власне національне законодавство у якості відправної точки.

Водночас, у матеріалах справи містяться докази перебування позивача у розшуку за вчинення на території Республіки Молдова кримінально караного злочину, передбаченого ст.217/1 ч.4 КК Республіки Молдова (незаконний обіг наркотичних речовин, у складі злочинної групи). За вказаний злочин передбачена міра покарання до 15 років позбавлення волі.

За вказаних обставин, суд зазначає, що злочин, який інкримінується позивачу, здійснено виключно з особистих причин, то звернення позивача із заявою про визнання його біженцем може свідчити про намагання уникнути покарання.

З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для висновку про здійснення кримінального провадження відносно позивача у Республіці Молдова з політичних, національних чи релігійних мотивів.

Про переслідування на території країни громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи позивач не повідомляє.

Кваліфікація для подання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнані серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження. Відповідно до положень статті 15 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС від 13.12.2011 №2011/95/ЕС про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус біженців або осіб, які мають право па додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається (перероблена) (Директива ЄС 2011/95/ЕС) та пункті 13 частини першої статті 1 Закону (кваліфікаційна умова додаткового захисту) поняття «серйозна шкода» включає в себе:

- смертну кару або приведення її у виконання;

- тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;

- серйозну і індивідуальну загрозу життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Виходячи з обставин справи, немає підстав вважати, що після повернення до країни громадянської належності йому буде завдано серйозної шкоди відповідно до елементів визначення поняття "серйозна шкода":

- покарання за злочин, у якому підозрюється позивач, за законодавством Республіки Молдова не передбачає смертної кари;

- позивач обґрунтовано не повідомляє про застосування та/або можливість застосування тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання в країні походження;

- на території Республіки Молдова відсутні збройні конфлікти.

Виходячи з обставин справи позивача, ризик можливого її покарання у країні громадянської належності не перевищує загальний ризик покарання, яке застосовується до інших фігурантів подібних кримінальних справ.

При цьому, враховуючи, що у позивача є підстави побоюватися покарання за злочини відповідно до загального права, виходячи з аналізу інформації про кримінальне переслідування позивача, яка наявна у матеріалах екстрадиційної справи, є сенс слідувати положенням § d Керівництва УВКБ ООН і зазначити, що за законодавством України злочин, у якому обвинувачується позивач, належить до особливо тяжких злочинів та передбачає міру покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років позбавлення волі.

Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що у разі повернення до Республіки Молдова заявник не зазнає серйозної шкоди, визначеної в статті 3 Європейської Конвенції та статті 15 Директиви ЄЄ 2011/95/ЕС, а також, пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, а тому у спірному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 3671-ІV не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додатковою захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні (Румунії).

Інкримінований позивачу злочин за законодавством України кваліфікується за частиною 3 статті 307 Кримінального кодексу України та передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна, тобто належить до особливо тяжких злочинів, строки давності притягнення до відповідальності не закінчились, протиправні діяння, за які розшукується позивач не мають політичного характеру.

Процедура міжнародного захисту є для позивача варіантом уникнення екстрадиції до країни громадянської належності, про що він не заперечував під час співбесіди. Так відповідно до протоколу співбесіди на питання працівника міграційного органу що може загрожувати їй у випадку повернення на територію Молдови, позивач повідомила: «Якщо мене повернуть, то я вимушена буду відбувати строк. Якби не було кримінальної справи, в принципі могла б повернутись, щоб побачитись з матір`ю».

Слід зауважити, що позивач не належить до будь-якої політичної партії та не брала участі в жодних політичних зібраннях, релігійних, військових або громадських організаціях, а також не була причетною до застосування інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з її расою, національністю, релігійною належністю та політичними поглядами.

Таким чином, намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності в своїй країні шляхом переховування в іншій країні, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту.

Разом з тим, позивач не довів, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за політичними переконаннями, ознаками раси віросповідання, національності, громадянства (підданства) чи належності до певної соціальної групи, оскільки позивач не надав відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не довів існування реальних умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ є правомірним, а тому заявлені позовні вимоги не належать до задоволення.

VI. Розподіл судових витрат

Оскільки суд робить висновок про відмову у задоволенні позову, він не здійснює розподіл судових витрат.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 244-246 КАС України -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя: Оксана БОЙКО

.