Справа № 522/5053/23
Суддя: Косіцина В. В.
Дата ухвалення: 2023-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/5053/23
Провадження № 2-а/522/184/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2023 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Косіцина В.В.,

за участю секретаря судових засідань Левченко К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси справу за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (м. Одеса, вул. Преображенська, 44) до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України,

ВСТАНОВИВ:

17 березня 2023 року до суду надійшов позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Мотивують вимоги тим, що громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 незаконно перебуває на території України. Документи, що підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні. ОСОБА_1 не виконав рішення уповноваженого державного органу по заборону в`їзду в Україну, чим вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203-1 КУпАП. ГУДМС в Одеській області. Так, у відповідача відсутній паспорт або будь який інший документ, що підтверджує його особу. Відповідач був затриманий працівниками Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України та доставлений до ГУ ДМС в Одеській області за порушення правил перебування іноземців в Україні, після чого позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 17 березня 2023 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи.

Представник позивача підтримав подану позовну заяву та наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення вказаної заяви. При цьому, відповідач не заперечував факт нелегального знаходження в Україні. Підтвердив, що в Азербайджані йому нічого не загрожує, зазначив, що в Україні проживає з дружиною та виховує спільно з дружиною дитино і має бажання продовжувати проживати в Україні. Також вказав, що свій паспорт він загубив в лютому місяці, на підтвердження особи надав посвідчення водія.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників провадження, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав:

Судом встановлені наступні обставини.

19.10.2021 ГУ ДМС в Одеській області відповідно до ч. 14 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідача було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 строком дії до 18.10.2022.

Рішенням про скасування посвідки на тимчасове проживання, прийнятим ГУ ДМС в Одеській області № 8194 від 09.04.2022 відповідачу скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , на підставі підпункту 4 пункту 63 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» від 25.04.2018 № 322.

Підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну та прийняття рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання стало вмотивоване подання, яке надійшло до ГУ ДМС в Одеській області від Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 08.04.2022 № 25/6/55/114/01-2022.

В зазначеному клопотанні міститься вимога щодо заборони в`їзду в Україну та скасування посвідки на тимчасове проживання громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08 квітня 2022 року винесено подання про скасування посвідки на тимчасове проживання, примусове повернення, видворення та заборону в`їзду на територію України.

09 квітня 2022 року заступником начальника управління - начальником відділу міграційного контролю управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області Котик В.А. прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну №53 від 09.04.2022 року, яким заборонено громадянину Азербайджану ОСОБА_2 (ім`я), лат. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стать чоловіча, паспортний документ громадянина Азербайджану для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , в`їзд на територію України терміном на 3 (три) роки до 09.04.2025 року.

09.04.2022 року відповідач виїхав з території України.

Не погоджуючись з прийнятими відповідачем рішенням, вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

31 серпня 2022 року рішенням Одеського окружного адміністративного суду у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень відмовлено.

08 листопада 2022 року постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2022 року залишено без змін.

Враховуючи факт судового оскарження відповідачем рішення про заборону в`їзду № 53 від 09.04.2022, про визнання протиправним та скасування рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання № 80024885 від 09.04.2022 та судових рішень по справі № 420/7993/22 залишити територію України не пізніше 15.11.2022. З урахуванням рішення про заборону в`їзду відповідачу заборонений в`їзд на територію України до 09.04.2025.

15.03.2023 співробітниками Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України було доставлено до підрозділу ГУ ДМС в Одеській області за адресою: за адресою: вул. Преображенська, 64, м. Одеса, особу, який назвався громадянином Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відомості про офіційний перетин кордону відсутні.

При цьому в судовому засіданні відповідач пояснив, що перетнув кордон показавши повістку у судове засідання по справі в якій він є обвинуваченим.

Так судом було встановлено, що в провадженні Приморського районного суду на стадії підготовчого судового провадження перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № № 0000932 від 17.06.2019 року по обвинуваченню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого, у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 189 КК України.

Особа обвинуваченого ОСОБА_1 перед судовим засіданням була встановлена секретарем судового засідання за допомогою водійського посвідчення.

В рамках розгляду зазначеного обвинувального акту у обвинуваченого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутня міра запобіжного заходу.

У період з 06.04.2020 року по 09.04.2022 року особа з`являлась у судові засідання.

Відповідно до наданої відповіді з Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби, 09.04.2022 року громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснив перетин пункту пропуску «Старокозаче», напрям - «Виїзд», у зв`язку з чим був відсутній у подальших судових засіданнях, а саме: 15.04.2022 р., 29.06.2022 р., 25.08.2022 р., 29.09.2022 р., 10.11.2022 р.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з`явився у судові засідання, які відбулися 16.01.2023 року та 28.02.2023 року.

Наступна дата судового засідання призначена на 11.04.2023 року об 11.00 год.

Під час виявлення 15 березня 2023 року у відповідача були відсутні паспортні документи країни громадянської належності (Республіка Азербайджан), у тому числі для виїзду за кордон, або інші документи, що посвідчують особу чи встановлюють правовий статус на території України відсутні.

Відповідно до перевірки по електронним базам даних ДМС (ЄІАС УМП та міжвідомча інформаційно-телекомунікаційна система «Аркан-ДМС») містяться відомості стосовно отримання та скасування відповідачу посвідки на тимчасове проживання та прийняття рішення про заборону в`їзду.

15 березня 2023 року за порушення ч. 1 ст. 203-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в умисному невиконанні іноземцем або особою без громадянства рішення уповноваженого державного органу про заборону в`їзду в Україну - стосовно громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 009664 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 15.03.2023 ПН МОД № 009761 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 5100 грн.

15 березня 2023 року співробітниками Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було затримано громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до протоколу про адміністративне затримання МОД 00214.

15 березня 2023 року заступником начальника управління - начальником відділу міграційного контролю управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області Барбус В. прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну №61 від 15.03.2023 року, яким заборонено громадянину Азербайджану ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стать чоловіча, адреса тимчасового проживання (перебування): АДРЕСА_1 , паспортний документ для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , строк дії 03.12.2021-02.12.2031 роки в`їзд в Україну терміном на 10 (десять) років, період контролю 15.03.2023-15.03.2033 роки.

На підставі рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поміщено до Державної установи «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС».

17.03.2023 ГУ ДМС в Одеській області було подано адміністративний позов до відповідача про примусове видворення.

Згідно ч. 1 ст. 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилитиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 (справа № 1-34/2010) вказав, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст.ст.1,3,ч.2ст.19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права та свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, а саме: права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України, не є вичерпними; конституційні права і свободи не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ст.22); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (ч.1ст.24); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч.2ст.61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч.3ст.62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.1ст.64). На підставі наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Одним із найважливіших принципів, що істотно впливає на правове становище громадянина в демократичному суспільстві є дотримання презумпції невинуватості (презумпція - лат. praesumptio, від praesumo «передбачаю», «угадую») - правового принципу, за яким щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено рішенням суду, яке набралозаконної сили. Суд звертає увагу на те, що постановою від 15.03.2023 р. за ч.1ст.203-1 КУпАП, де ОСОБА_1 був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, оскаржена до апеляційної інстанції.

Вказаний принцип також закріплений у низці міжнародних актів, зокрема в 1.аб.ст.11 Загальної декларації прав людини 1948 року та п.2ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» 1950 року.

Конституція України містить також положення, що відображають сутність презумпції невинуватості (ч.ч.1,2,3ст.62): «Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, поки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь». Суд звертає увагу на те, що положення даної статті віднесено законодавцем до сфери кримінального примусу. Але, виходячи з принципу, верховенства права, конституційна презумпція невинуватості особи поширюється і на обвинувачення її у вчиненні адміністративного правопорушення.

Презумпції невинуватості в адміністративному процесі має чимало характерних ознак, одними з найбільш істотними з яких є, зокрема, віднесення права визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення до компетенції тільки уповноважених законом суб`єктів, а також фіксація офіційного визнання вини особи у відповідному процесуальному документі - постанові у справі про адміністративне правопорушення, яка набула чинності.

В той же час, звернувшись до теорії адміністративного права, можна отримати наступне загальне визначення презумпції невинуватості щодо адміністративного процесу: «Особа вважається невинуватою у вчиненні адміністративного або дисциплінарного проступку, доки її вина не буде доведена у передбаченому законом порядку і зафіксована постановою,що набулачинності,чи рішенняму справі» (Адміністративне право України. Академічний курс: Підручник у двох томах: том 1. Загальна частина /Ред. колегія: ОСОБА_5. - ОСОБА_2: Видавництво «Юридична думка», 2004).

В судовому засіданні судом було досліджено посвідчення водія та копія паспорту громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для виїзду за кордон. Строк дії паспорта 02.12.2031 року.

Відповідач зазначив, що паспорт ним втрачений.

На думку представника позивача ідентифікувати особу відповідача не уявляється можливим.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Однак, у визначений термін відповідач не виїхав.

Статтею 30 Закону№3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, із змісту наведеної норми видно, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Тобто обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 07.02.2018 року № 743/432/16-а (К/9901/3819/18 К/9901/3821/18).

Представник відповідача наполягав на тому, що не має труднощів у ідентифікації особи відповідач

Звернув увагу суду, о у відповідача є дружина громадянка України, отже він має сталі соціальні зв`язки.

Представником відповідача надано копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 зареєстрований 16.09.2021 року з ОСОБА_5 .

Крім того представник відповідача зазначив. що його клієнт не ухиляється від явки в суд щодо кримінальної справи та не буде ухилятися від явки в судове засідання щодо розгляду справи про видворення.

Крім того адвокат відповідача зауважив, що затримання та подальше видворення не дозволить його клієнту брати участь у розгляді кримінальної справи.

Щодо позиції представника позивача неможливості ідентифікації особи відповідача без оригіналу паспорта.

Суд вважає. що відсутність діючого паспорта свідчить про те. що у відповідача відсутя можливість законно самостійно покинути територію України.

Проте суд вважає, що така позиція не відповідає законодавству України.

У ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» надано визначення поняттю ідентифікувати та ідентифікація особи.

Так «ідентифікувати» це здійснювати комплекс заходів, що дає змогу виконувати пошук за принципом "один до багатьох", зіставляючи дані (параметри) особи, у тому числі біометричні, з інформацією Реєстру, ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо.

Ідентифікація проводиться органами Державної міграційної служби для виготовлення документів , що підтверджують особу.

Згідно ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» посвідка на постійне проживання входить до переліку документів, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного демографічного реєстру.

Згідно ч. 5 ст. 19 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» інформація, яка зазначається у документах і підлягає автоматизованій обробці, зберігається у форматі, що дає змогу ідентифікувати особу, якій видані ці документи в порядку, встановленому законодавством, не довше, ніж це необхідно для цілі, з якою такі дані зберігаються

Судом встановлено, що відповідач був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 строк дії 18.10.2022 року. Вказана посвідка була скасована 09.04.2022 року. Проте факт скасування посвідки не скасовує факт проведення посадовими особами позивача ідентифікації особи відповідача при прийнятті рішення про видачу посвідки.

Таки чином відсутність діючого документу в даному випадку не заважає позивачу ідентифікувати особу відповідача за допомогою відомостей реєстру.

Також наявність кримінальної справи за участю відповідача свідчить про можливість його ідентифікації.

Отже суд вважає, що підстав для затримання відповідача з метою ідентифікації не має, оскільки особу ідентифіковано.

Щодо ухилення відповідача від виконання можливого рішення про видворення.

Судом встановлено, що дійсно відповідач проживає на території України в офіційному шлюбі, тобто має сталі соціальні зв`язки, а в зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, відповідач має певні процесуальні обов`язки щодо явки в судові засідання по розгляду кримінального провадження щодо нього, яке перебуває в провадженні Приморського районного суду м. Одеси.

Свої обов`язки щодо явки в судові засідання після повернення в Україну у 2023 році відповідач виконує.

Щодо неявки в засідання у період з 09.04.2022 року до повернення в Україну після 16.01.2023 року, відповідач пояснив, що його вивезли на кордон 09.04.2022 року та у нього не було можливості повідомити суд про причини неявки.

Суд також приймає до уваги., що відповідач не намагається уникнути покарання що до себе у кримінальній справі, самостійно повернувся до України та вважає своїм обов`язком приймати участь у розгляді справи.

Окрім цього, суд враховує, що відповідач не відмовлявся співпрацювати під час процедури притягнення його до адміністративної відповідальності та затримання, не перешкоджав оформленню відповідних документів для його примусового повернення.

Судом при розгляді цієї справи враховується, що відповідно до пункту 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних з перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до пункту "f" частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Суд наголошує, що відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції мається на увазі фізична свобода особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно можливості обмеження права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Разом з тим, Верховний Суд в своїй постанові від 31.05.2021 року по справі 473/2302/20 року наголошує, що адміністративний суд у межах розгляду позовної заяви про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з заходів, визначених у статті 289 КАС України не є органом, уповноваженим надавати оцінку документам на предмет їхнього підроблення. Факт підроблення документів може бути встановлено виключно у межах кримінального судочинства.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ливада проти України» (від 26 червня 2014 року) зазначено, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 6 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Представник позивача не надав суду жодного доказу того, що відповідач ухиляється від виконання рішення про заборону в`їзду чи перешкоджатиме процедурі видворення або що існує ризик його втечі. Суд не може лише на підставі припущень представника позивача обмежити свободу відповідача. Інших належних та допустимих доказів суду не надано.

Обмеження фізичної свободипозивача за для забезпечення виконання можливого майбутнього рішення суду про видворення за відсутності доказів, які б свідчили про існування реальної загрози неможливості виконати таке рішення, на думку суду не буде відповідати принципу пропорційності, такий захід не є адекватним та не співмірним.

В свою чергу затримання відповідача задля забезпечення в подальшому його доступності особи для виконання рішення суду про видворення (якщо таке рішення буде ухвалене) буде свавільним позбавленням свободи.

Враховуючи вище наведене та оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241, 244, 246, 289 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (м. Одеса, вул. Преображенська, 44) до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги у письмовій формі протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Косіцина В.В.

17.03.2023