Справа № 520/5575/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
про залишення позову без руху
20 березня 2023 р. справа № 520/5575/23
В оформленні матеріалів адміністративного позову виявлено низку недоліків.
По-перше, усупереч ч.3 ст.160 КАС України до позову заявником не додані належні докази сплати судового збору.
Повторне використання документів про сплату судового збору нормами ані КАС України, ані Закону України "Про судовий збір" не передбачено.
По-друге, копії усіх приєднаних до справи документів оформлені усупереч вимогам ч.10 ст.44 КАС України без зазначення прізвища, ім`я, по-батькові особи, котра проставила підпис на копіях цих документів.
По-третє, викладені у позові вимоги до ГУ ПФУ в Харківській області усупереч положення п.4 ч.5 ст.160, п.5 ч.5 ст.160 КАС України, п.2 ст.79, п.4 ст.161 КАС України не обґрунтовані жодними обставинами невідповідності закону управлінського волевиявлення саме цього суб`єкта владних повноважень, не містять доводів незаконності діянь чи рішень ГУ ПФУ в Харківській області, не містять посилань на докази, що підтверджують вказані обставини.
По-четверте, у спірних правовідносинах наявні ознаки звернення до суду із пропущенням 6-місячного строку.
Зі змісту позовної заяви витікає, що спір склався з приводу незгоди заявника із діяннями терорганів ПФУ, вчиненими під час розгляду заяви ОСОБА_1 від 25.07.2022 р., а також із прийнятим за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 25.07.2022 р. рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 28.07.2022 р.
Відповідно до п.9 ч.3 ст.2 КАС України однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно з 2 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Частиною 1 ст.45 КАС України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Строк звернення до суду у спорах з приводу пенсійного забезпечення громадян згідно з абз.1 ч.2 ст.122 КАС України складає шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як стверджує заявник, оскаржуване рішення він отримав 16.08.2022 р., і початково звернувся до суду із аналогічним позовом у межах справи №520/2208/23 - 01.02.2023 р., тобто у межах шестимісячного строку звернення до суду.
Однак, позовну заяву по вказаній справі було залишено без руху через наявність недоліків в оформленні, а в подальшому повернуто ухвалою від 20.02.2023 р., оскільки заявник виявлені судом недоліки позову усунути не спромігся.
У подальшому, 15.03.2023 р., заявник знов звернувся до суду із позовом, що розглядається, факт пропущення строку звернення до суду визнає, просить суд строк поновити, однак як на поважні причини пропущення строку посилається на обставину попереднього звернення до суду.
Строки звернення до адміністративного суду визначені положеннями ст.122 КАС України і відносно ініційованого заявником спору підлягають застосуванню приписи ч.4 ст.122 КАС України, де передбачено тримісячний строк звернення до суду.
Суд відзначає, що згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
У силу приписів ч.1 ст.121 та ч.1 ст.123 КАС України умовою для поновлення пропущеного процесуального строку є поважність причини, котра зумовила такий стан практичної реалізації процесуальної дії.
Постанова Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19 містить правовий висновок, згідно з яким причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та не залежить від волевиявлення сторони і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Окрім того, у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.04.2021р. у справі №807/627/16: 1) День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.; 2) Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.; 3) Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.; 4) Варто наголосити, що право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує й стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.; 5) Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.; 6) У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.; 7) В той же час, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» [GC], №26083/94, ECHR 1999-I, пункт 59; рішення у справі "Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства" [GC], №28945/95, пункт 98, ECHR 2001; рішення у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" [GC], №29392/95, пункт 93, ECHR 2001, рішення від 12.07.2001 у справі за заявою №42527/98 «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (CASE OF PRINCE HANS-ADAM II OF LIECHTENSTEIN v. GERMANY), пункт 44).; 8) Отже, право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.; 9) ЄСПЛ, у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України», нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.; 10) У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).; 11) Таким чином, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.; 12) На цьому наголошено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №800/474/17 (провадження №11-337заі18).; 13) Вищенаведене засвідчує, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.; 14) Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.; 15) Окрім цього, частина друга статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язує часників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено і у частині першій статті 45 цього ж Кодексу, якою передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Аналогічні приписи містились й у частині другій статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній станом на час розгляду і вирішення цієї справи у судах попередніх інстанцій.; 16) Наведені вище правові нормами Кодексу адміністративного судочинства України конкретизують характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.; 17) Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №826/22361/15.

В ухвалі від 20.10.2022р. Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022р. у справі №9901/462/21 сформульовані правові позиції, у силу яких учасники справи повинні вчасно, сумлінно, в належний спосіб використовувати всі наявні в них засоби та можливості, передбачені законодавством, з метою запобігання невиправданим зволіканням під час виконання своїх процесуальних обов`язків.

Як вже зазначалося судом раніше, за змістом п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України кожен учасник суспільних відносин повинен забезпечити дотримання обов`язку вчинення процесуальних дій із захисту прав та інтересів у судовому порядку у строк, визначений відповідним процесуальним законом.

З огляду на викладене, обставина попереднього (вчасного) звернення до суду із вимогами про оскарження спірного рішення не може бути визнана судом поважною причиною пропущення строку звернення до суду із даним позовом, позаяк згадані норми передбачають опікування позивачем необхідністю усунути недоліки первинно поданого позову, який безвідносно до дати усунення недоліків вважається поданим у дату первинного звернення. Нехтування усуненням виявлених судом недоліків із подальшим зверненням до суду із іншим позовом не може бути визнано добросовісною поведінкою учасника судового процесу.

Окремо суддя зважає, що у межах справи №520/2208/23 заявником були сформульовані зовсім інші вимоги позову, а саме: 1) визнати незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Управління обслуговування громадян, відділ обслуговування громадян № 15 (сервісний центр) в прийнятті рішення №75 від 28.07.2022 та в не зарахуванні до загального пенсійного страхового стажу ОСОБА_1 періодів навчання (перепідготовки) на денному відділенні у Харківському Національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди з 01.12.2009 по 30.06.2010, з 01.09.2010 по 30.06.2011; 2) скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №75 від 28.07.2022, яке є необґрунтоване та не відповідає вимогам п. 12 ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", п. д ч. 1 ст. 56, ст.71 ЗУ Про пенсійне забезпечення, ст.ст. 22, 46 , п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України; 3) - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до загального пенсійного страхового стажу ОСОБА_1 до 28 років 08 місяць 9 днів., періоди навчання за направленням ТОВ Крепость - Консалтинг на навчання (перепідготовку) на денне відділення у Харківському Національному Педагогічному Університеті ім. Г.С. Сковороди з 01.12.2009 по 30.06.2010, з 01.09.2010 по 30.06.2011 - 1 р. 7 м.; 4) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати пенсію ОСОБА_1 відповідно та згідно ст.ст. 1, 2, 6 ЗУ Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Звідси слідує, що отримавши рішення суб"єкта владних повноважень - ГУ ПФУ в Донецькій області №75 від 28.07.2022р., заявник у межах справи №520/2208/23 вдався до оскарження іншого рішення іншого суб"єкта владних повноважень - ГУ ПФУ в Харківській області №75 від 28.07.2022р.

Відтак, вимоги позову у справі №520/2208/23 та вимоги позову у справі №520/5575/23 не можуть бути визнані судом аналогічними (ідентичними), що призводить до юридичної неспроможності доводів заявника з цього приводу.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суддя змушений дійти до переконання про те, що позов поданий поза межами строку звернення до суду, без доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, що є порушенням ч.1 ст.123 та ч.6 ст.161 КАС України

Викладене зумовлює залишення позову без руху відповідно до ст. 169 КАС України з встановленням строку для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4, 12, 121-123, 160, 161, 169, 171, 241-243, 248, 257, 262, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

ухвалив:

1. Заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду - залишити без задоволення.

2. Позов - залишити без руху.

2. Надати час для усунення недоліків - 10 днів від дати отримання цієї ухвали.

3. Встановити способом усунення недоліків подання до суду: юридично умотивованої та документально доведеної заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із долученням належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів настання цього наслідку через дію поважної причини; належних доказів оплати судового збору у повному обсязі; позову, оформленого у відповідності до вимог ст.ст.160 і 161 КАС України.

4. Роз`яснити, що невиправлення недоліків в оформлення позову зумовлює повернення позову.

5. Роз`яснити, що ухвала набирає законної сили з моменту підписання, оскарженню не підлягає.

Суддя Сліденко А.В.