Справа № 380/1527/23
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2023-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року

справа №380/1527/23

провадження № П/380/1548/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сакалош В.М.,

секретар судового засідання Наум`як Х.О.,

за участю:

представник позивача Кулинич М.-М.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до відповідача, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпраці у Львівській області №603-К від 22.12.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 звільнено 26 грудня 2022 року з посади головного спеціаліста відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Львівській області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді спеціаліста відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Львівській області з 27 грудня 2022 року;

- стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 грудня 2022 року по день ухвалення рішення у справі включно;

- стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 27 грудня 2022 року по день ухвалення рішення у справі включно;

стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці та утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2. Головне управління Держпраці у Львівській області включене в додатку 1 до цієї постанови як територіальний орган Державної служби з питань праці, що ліквідується. 29.08.2022 року позивачу було вручено попередження про наступне звільнення із займаної посади згідно з п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». 26.12.2022 року позивача звільнено із займаної посади на підставі п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Позивач вважає спірний наказ незаконним, прийнятим з порушенням норм права, оскільки на час звільнення позивач перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а згідно з положеннями Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX у період дії воєнного стану звільнення працівника під час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не допускається. Крім того, позивач вказує, що територіальні органи Державної служби з питань праці не ліквідовано, а фактично реорганізовано та утворено, у тому числі, Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, яке є правонаступником реорганізованого Головного управління Держпраці у Львівській області. Позивач вважає, що оскільки держава не відмовлялась від виконання функцій та завдань ліквідованих територіальних органів Державної служби України з питань праці, а поклала їх на інші органи - міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, то у цьому разі має місце не ліквідація Головного управління Держпраці у Львівській області, а його реорганізація. А отже, на переконання позивача, її звільнення відбулося з порушенням вимог ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» без пропонування позивачу іншої рівнозначної посади державної служби або, як винятку, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Ухвалою від 31.01.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

16.02.2023 року Головне управління Держпраці у Львівській області направило до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечило з підстав, що позивач не висловлювала своєї незгоди із попередженням про наступне звільнення із займаної посади згідно з п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Окрім того, Постановою КМ України від 12.01.2022 року №14 передбачено саме ліквідацію ГУ Держпраці у Львівській області, а не реорганізацію, а у відповідача відсутній обов`язок та законодавчо визначені підстави пропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Стверджує, що ГУ Держпраці у Львівській області вжило вичерпних заходів, спрямованих на працевлаштування позивача шляхом надання службі зайнятості повідомлення про фактичне вивільнення працівника. Відповідач вказує, що Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX не врегульовано відносин, що виникають під час звільнення працівника у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у зв`язку з ліквідацією державного органу, а тому позивачем не правильно застосовано норми згаданого закону. Більше того, за твердженнями відповідача стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставним, оскільки позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Представник позивача Кулинич М.-А.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити.

Представник відповідача в засідання не прибув, повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі Головного управління Держпраці у Львівській області.

Суд заслухав пояснення представника позивача, дослідивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та встановив наступні обставини справи.

ОСОБА_1 з 01.08.2022 року переведена на посаду головного спеціаліста відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Львівській області.

Наказом Головного управління Держпраці у Львівській області №392-в від 12.10.2021 року ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 13.10.2021 року по 30.07.2024 року включно.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1 та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2.

Головне управління Держпраці у Львівській області включене в додатку 1 до цієї постанови як територіальний орган Державної служби з питань праці, що ліквідується.

Відповідно до п.2 цієї Постанови утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці.

Підпунктом 3 п.3 вказаної Постанови визначено, що міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються.

Згідно п.п.1 п.3 Постанови КМУ від 12.01.2022 року №14 територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.

22.12.2022 року ОСОБА_1 подала до Головного управління Держпраці у Львівській області заяву, в якій просила: запропонувати їй рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей у Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці, що є правонаступником Головного управління Держпраці у Львівській області; перевести її на рівнозначну посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей у Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці.

Наказом Головного управління Держпраці у Львівській області №603-К від 22.12.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено 26 грудня 2022 року із займаної посади на підставі п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Відповідно до пункту 3 цього наказу, на підставі ст.127 КЗпП України та ст.22 Закону України «Про відпустки» ОСОБА_1 відраховано кошти із заробітної плати за 03 календарні дні щорічної відпустки, що були надані за період роботи з 01.06.2021 року по 12.10.2021 року

Головне управління Держпраці у Львівській області листом від 09.01.2023 року №ЛВ/2.1/3946-22 повідомило позивача, що не може самостійно прийняти рішення про переведення на іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей у Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, а обов`язок пропонування позивачу іншої рівнозначної посади в Управління відсутній.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся за захистом свої прав до суду.

Частиною 2 ст. 38 Конституції України, громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України "Про державну службу" (тут і далі в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну службу" цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Так, згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Поряд з тим, на час винесення спірного наказу про звільнення позивач перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX, цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Указом Президента України від 24.02.2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указами Президента України дія воєнного стану продовжена (як станом дату звільнення позивача 22.12.2022 року, так і станом на час розгляду справи судом).

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Вказаним законом визначені особливості розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця у період воєнного стану. Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Означена норма є спеціальною щодо інших норм статей Закону України «Про державну службу» та підлягає застосуванню у період дії воєнного стану в силу прямої вказівки про це в ч. 1 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»

Більше того, згідно з ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Системно проаналізувавши наведені норми права, суд дійшов висновку, що законодавець допустив звільнення працівника у період дії воєнного стану з ініціативи роботодавця у таких випадках: 1) у період тимчасової непрацездатності працівника; 2) у період перебування працівника у будь-якій відпустці, окрім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Заборона звільнення працівника у період дії воєнного під час перебування у відпустці у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є послідовною позицією законодавця, спрямованою на закріплення гарантій вагітним жінкам та жінкам, котрі виховують дітей віком до трьох років та перебувають у відпустці в зв`язку з цим.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не врегульовано відносин, що виникають під час звільнення працівника у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у зв`язку з ліквідацією державного органу, а тому застосуванню у даних спірних правовідносинах підлягають норми законодавства про працю, Закону України «Про державну службу». Суд зазначає, що стаття 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» поширює свою дію на усі випадки розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, у тому числі в разі ліквідації підприємства.

Таким чином, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з державної служби за ініціативою суб`єкта призначення під час її перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є незаконним, порушує вимоги Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а тому спірний наказ №603-К від 22.12.2022 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо доводів позивача про не пропонування їй інших вакантних посад перед звільненням, суд зазначає таке.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» ліквідовано як юридичну особу публічного права, зокрема, Головне управління Держпраці у Львівській області та утворено Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці. Останнє продовжує виконувати завдання і функції Управління Держпраці у Волинській області, Управління Держпраці у Закарпатській області, Головного управління Держпраці у Львівській області, Управління Держпраці у Рівненській області.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 110 ЦК України юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Відповідно до ч 5 ст. Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" N 3166-VI міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.

За змістом ч. 4 ст. 13 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" територіальні органи міністерства набувають статусу юридичної особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про їх державну реєстрацію як юридичної особи та припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про державну реєстрацію їх припинення.

Постановою КМ України від 20 жовтня 2011 року N 1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок N 1074, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів.

Пунктами 5, 6, 7, 8 цього Порядку передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади -- до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Спір у цій справі виник у зв`язку зі звільненням позивача наказом N 603-К від 22.12.2022 року відповідно до пункту 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону «Про державну службу», у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Львівській області.

Підставою для прийняття рішення про звільнення позивача, реалізованого спірним наказом, слугувала постанова Кабінету Міністрів України N 14 від 12.01.2022 року, якою вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці, у тому числі Головне управління Держпраці у Львівській області.

Позиція позивача полягає у тому, що оскільки у Головному управлінні Держпраці у Львівській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною законодавством про працю.

Відповідач наполягав на тому, що у спірному випадку має місце ліквідація Головного управлінні Держпраці у Львівській області, про що прямо зазначено у вищевказаній постанові.

З цього приводу суд зазначає, що ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції (постанова Верховного Суду у від 12 червня 2018 року у справі N 2а-23895/09/1270).

Верховний Суд в аналогічних спорах вже вирішував питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи, які фактично відбулися у межах спірних правовідносин: ліквідація чи реорганізація ( постанови від 22 квітня 2021 року у справі N 440/395/20, від 17 червня 2021 року у справі N 240/455/20).

Відповідаючи на це питання, Верховний Суд виходив з того, що особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

У межах спірних правовідносин судом встановлено, що у Постанові Кабінету Міністрів України N 14 від 12.01.2022 року "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Державної служби з питань праці або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість передбачено об`єднання (злиття) кількох територіальних органів з питань праці, що припиняються, в новий (міжрегіональний) територіальний орган з питань праці, повноваження якого поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць (областей).

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача, що фактично мала місце не ліквідація, а реорганізація органів служби з питань праці зі створенням нових міжрегіональних управлінь служби з питань праці, що передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому, вжите у ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» слово "пропонує", означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець на розсуд суб`єкта призначення не залишив.

У порушення наведеної норми відповідач жодної посади, як рівнозначної так і нижчої, позивачеві не пропонував, докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Такий обов`язок у відповідача наявний в силу прямої вказівки закону і не ставиться в залежність від того, чи висловлює працівник будь-які заперечення після отримання повідомлення про наступне вивільнення, чи ні.

Таким чином, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку про недотримання відповідачем встановленої законодавством процедури при вирішенні питання щодо звільнення позивача, тому позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування оскарженого наказу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи вищевикладені положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне зазначити, що рішення в частині поновлення позивача на посаді підлягає негайному виконанню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та періоду його стягнення, суд зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Доводи відповідача щодо неможливості стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з перебуванням позивача у відпустці по догляду відпустку за дитиною до досягнення нею трирічного віку судом не враховуються як необґрунтовані, оскільки законодавство про працю не передбачає випадків, за яких стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не проводитьчя (у тому числі, в разі перебування працівника на час звільнення у відпустці).

Відтак, вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.12.2022 року (наступний день за днем звільнення) по 09.03.2023 року (день ухвалення судом рішення про поновлення на посаді) є підставною та підлягає задоволенню.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР "Про оплату праці" визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок N 100).

Згідно з підпунктом "з" пункту 1 розділу І Порядку N 100 він підлягає застосуванню для розрахунку середньої заробітної плати і у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до абзаців першого, третього, четвертого пункту 2 розділу II Порядку N 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За правилами пункту 5 розділу IV Порядку N 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки Головного управління Держпраці у Львівській області від 06.02.2023 року середньоденний заробіток позивача складає 311,63 грн. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.12.2022 року по 09.03.2023 року (дата постановлення судового рішення), враховуючи середньоденний заробіток 311,63 грн та кількість робочих днів - 55, дорівнює 17 139,65 грн, який підлягає стягненню на користь позивача та з якого відповідачем мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з п.3 спірного наказу № 603-к від 22.12.2022 року, на підставі ст. 127 КЗпП України та ст. 22 Закону України «Про відпустки» позивачу відраховано кошти із заробітної плати за 03 календарні дні щорічної відпустки, що були надані за період роботи з 01.06.2021 по 12.10.2021.

З долученої позивачем довідки про нараховані та виплачені суми при звільненні ОСОБА_1 слідує, що позивачу відраховано компенсацію за невикористану відпустку при звільненні в сумі 668,13 грн.

Судом враховано положення статті 22 Закону України «Про відпустки», згідно якого визначено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. В той же час, пунктом 4 цієї ж статті передбачено, що передбачене частиною першою цієї статті відрахування, не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи у зв`язку з змінами в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, скороченням чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Як визначено у ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті

За таких умов, суд погоджується з доводами позивача про те, що внаслідок безпідставного відрахування компенсації за невикористану відпустку з позивачем при звільненні не проведено виплати належних їм сум.

Поряд з тим, суд наголошує на тому, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Правовий висновок щодо неможливості одночасного застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, викладено у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 у справі N 686/20491/18.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, за сукупністю наведених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Щодо судового збору, то, у відповідності до вимог ст. 139 КАС України, такий не належить стягувати із сторін.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262, підп. 15.5 п. 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпраці у Львівській області №603-К від 22.12.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді спеціаліста відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Львівській області з 27 грудня 2022 року.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2022 року по 09 березня 2023 року.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць та поновлення на посаді спеціаліста відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Львівській області допустити до негайного виконання.

В решті позовних вимог відмовити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський оружний адміністративний суд, а у разі реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено та підписано 20.03.2023.

Суддя Сакалош В.М.