Справа № 300/3992/22
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2023-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/3992/22 пров. № А/857/2252/23

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Запотічного І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.12.2022 року (рішення ухвалене у м. Івано-Франківську судом у складі головуючого судді Чуприни О.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправним і скасування наказу за №396 о/с від 13.09.2022 в частині підстав звільнення та зобов`язання змінити причини звільнення в такому наказі, а також стягнення моральної шкоди в сумі 50000,00 гривень,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправним і скасування наказу за №396 о/с від 13.09.2022 в частині підстав звільнення та зобов`язання змінити причини звільнення в такому наказі, а також стягнення моральної шкоди в сумі 50 000,00 гривень.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що він з 15.02.2021 працював на посаді начальника сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 (м. Долина) Калуського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області. Наказом №249 від 24.03.2022, зокрема пунктом 1 даного наказу, за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у порушенні вимог підпункту 1, 2, 6 пункту 1 статті 18, пункту 1 статті 64 Закону України "Про національну поліцію" від 02.07.2015 за №580-VІІІ, пункту 1, підпункту 1-6 пункту 3 статті 1 розділу І Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 за №2337-VІІІ, підпункту 2 пункту 1, пункту 2 розділу І, підпункту 1, 2, 12 пункту 1 розділу ІІ та пункту 3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України (надалі по тексту також МВС України) від 09.11.2016 за №1179, пункту 11 розділу ІІІ Порядку оформлення, виготовлення, обліку, видачі, знищення службових посвідчень Національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26.04.2017 за №347 та пункту 9 розділу ІІ Порядку оформлення, обліку, видачі спеціальних жетонів поліцейським, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.12.2015 за №1614, ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом звільнення з Національної поліції України. 24.03.2022, згідно наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №118 о/с на підставі частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" капітана поліції ОСОБА_1 з 24.03.2022 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби). Однак, Головним управління Національної поліції в Івано-Франківській області, після встановлення факту перебування позивача на лікуванні 24.03.2022, наказом №190 о/с від 04.05.2022 скасовано власний наказ Головного управління НП в області №118 о/с від 24.02.2022. Наказом відповідача від 13.09.2022 за №396 о/с "По особовому складу" ОСОБА_1 з 14.09.2022 звільнено з поліції з посади начальника сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 (м. Долина) Калуського районного відділу поліції, на підставі пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію" у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України. За доводами позивача, видання відповідачем оскаржуваного наказу від 13.09.2022 за №396 о/с є протиправним, оскільки належною підставою звільнення ОСОБА_2 вважає через хворобу, за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції. Після скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 , останній продовжував проходити службу, проте тривалий час перебував на лікарняному. За направленням заступника начальника Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (надалі по тексту також УКЗ ГУНП в Івано-Франківській області) від 10.06.2022 за №748 медичною (військово-лікарською) комісією ДУ "ТМО МВС України по Івано-Франківській області" видано Свідоцтво про хворобу №146 від 09.09.2022, відповідно до якого комісія дійшла висновку про непридатність ОСОБА_1 до служби в поліції. Згідно пояснень позивача, відповідачем не враховано тривале перебування позивача на лікарняному як у 2021 році так і в 2022 році, про що належним чином доведено керівництву органу призначення, та неможливість приступити до виконання своїх службових обов`язків, що також підтверджується Службовою характеристикою від 10.06.2022, відповідачем у відношення до позивача. Перебування позивача на лікарняному в сукупності становить більше 4-х місяців впродовж року, а тому відповідач зобов`язаний був наприкінці 2021 року до дати службового розслідування і до дати застосування дисциплінарного стягнення, в порядку частини 1 розділу ІІ Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.04.2017 за №285, направити ОСОБА_1 на медичний огляд для проведення лікарської експертизи. Проте, відповідач знехтував своїм прямим обов`язком, що, на думку позивача, свідчить про упереджене ставлення до нього, як до працівника. За твердженням ОСОБА_1 , висновки, відображені у Висновку службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни від 24.03.2022, на підставі яких виданий наказ №249 від 24.03.2022 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності", та, як наслідок, наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №118 о/с від 24.03.2022, надалі були спростовані отриманими відповідачем належними доказами про перебування позивача на лікарняному та як наслідок прийняттям у зв`язку з цим законного наказу №190 о/с від 04.05.2022 про поновлення ОСОБА_1 на службі. Оскільки наказ відповідача №249 від 24.03.2022 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника районного територіального підрозділу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області" реалізований виданням наказу №118 о/с від 24.03.2022, який в подальшому самостійно скасований та скасоване саме звільнення позивача, а тому позивач вважає повторне звільнення у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення незаконним та протиправним. Просив позов задоволити.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.12.2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1 . Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив службу на посаді начальника сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 (м. Долина) Калуського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області. Дана обставина підтверджується послужним списком №0110617 (особовий номер НОМЕР_1 ), матеріалами службового розслідування і самого висновку від 24.03.2022 та не заперечується сторонами (а.с.1-11, 36-46, 127-134 том І; 157-168 том ІІ).

На підставі рапорту начальника Івано-Франківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області полковника поліції Міровського П.І. від 03.03.2022 (а.с.152 том І), відповідачем прийнято наказ №227 від 03.03.2022, яким призначено службове розслідування за фактом невиходу позивача на робоче місце в період з 24.02.2022 та визначено склад дисциплінарної комісії (а.с.35 том І).

Начальником Головного управління НП в області 24.03.2022 затверджено висновок службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни капітаном поліції ОСОБА_1 , яким встановлено вчинення позивачем порушення службової дисципліни в частині відсутності на службі за місцем дислокації підрозділу та неповідомлення про своє місцезнаходження та про причини відсутності на службі під час воєнного стану на території України, що підтверджено актами про відсутність на службі, та вирішено застосувати до нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби.

На підставі висновку службового розслідування від 24.03.2022, відповідачем 24.03.2022 видано наказ №249, пунктом 1 якого за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у порушенні вимог підпункту 1, 2, 6 пункту 1 статті 18, пункту 1 статті 64 Закону України "Про національну поліцію" від 02.07.2015 за №580-VІІІ, пункту 1, підпункту 1-6 пункту 3 статті 1 розділу І Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 за №2337-VІІІ, підпункту 2 пункту 1, пункту 2 розділу І, підпункту 1, 2, 12 пункту 1 розділу ІІ та пункту 3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 за №1179, пункту 11 розділу ІІІ Порядку оформлення, виготовлення, обліку, видачі, знищення службових посвідчень Національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26.04.2017 за №347 та пункту 9 розділу ІІ Порядку оформлення, обліку, видачі спеціальних жетонів поліцейським, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.12.2015 за №1614, начальника сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 (м. Долина) Калуського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з Національної поліції України.

Наказом від 24.03.2022 за №118 о/с "По особовому складу" ОСОБА_1 з 24 березня 2022 року звільнено з поліції з посади начальника сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 (м. Долина) Калуського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області на підставі пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію" у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби.

ОСОБА_1 оскаржив наказ від 24.03.2022 за №249 і наказ від 24.03.2022 за №118 о/с, у судовому порядку, які були предметом розгляду Івано-Франківським окружним адміністративним судом в адміністративній справі №300/1824/22 (а.с.51-59 том І).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.07.2022 у справі №300/1824/22 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання протиправними і скасування наказів.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 12.07.2022 у справі №300/1824/22 без змін.

На час вирішення даного публічно-правового спору, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.07.2022 є чинним так як набрало законної сили 18.10.2022, згідно довідки начальника відділу документального забезпечення канцелярія Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.10.2022.

В ході розгляду адміністративної справи №300/1824/22, Головним управління Національної поліції в Івано-Франківській області, після встановлення факту перебування позивача на лікуванні 24.03.2022, наказом №190 о/с від 04.05.2022 скасовано наказ Головного управління НП в області №118 о/с від 24.02.2022.

У даній справі (№300/3992/22) судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 06.01.2022 по 13.09.2022 перебував на лікарняному, про що свідчать наявні в матеріалах справи медичні висновки №М466-5ССХ-ТНРА-Е2Т3 від 06.01.2022, №СТНА-Т8ЕХ-А544-565В від 13.01.2022, №8ХА2-А662-Н77Е-7К6Н від 14.01.2022, №НН97-78М4-ВМР9-3В65 від 19.01.2022, №2984-РХТЛ-45Е7-С897 від 24.01.2022, №Н6ТР-8655-РАНА-992А від 01.02.2022, довідка КНП "Івано-Франківський обласний клінічний кардіологічний центр Івано-Франківської обласної ради" від 16.02.2022, медичні висновки №ЕЕР7-КЕ6Р-3Ь8С-3ЕЕ8 від 18.02.2022, №Н29Е-ТВ2Р-2КРК-НКАМ від 26.02.2022, листок непрацездатності серії АЛЕ №720443, довідки про тимчасову непрацездатність №4 від 24.03.2022, виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1735 від 24.03.2022, довідок про тимчасову непрацездатність №608 від 25.03.2022, №12 від 11.05.2022, №643 від 18.05.2022№695 від 21.06.2022, №12 від 22.07.2022, №163 від 22.08.2022, медичні висновки №973Т-МТ2М-Е543-АНКС від 26.08.2022, №Н53С-В2НР-6ВНТ-6СТВ від 23.08.2022, довідки КНП "Центральна районна лікарня Калуської міської ради Івано-Франківської області" №227 від 13.09.2022.

Під час перебування позивача на лікарняному, за направленням заступника начальника УКЗ Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області від 10.06.2022 за №748 медичною (військово-лікарською) комісією ДУ "ТМО МВС України по Івано-Франківській області" видано ОСОБА_1 Свідоцтво про хворобу №146 від 09.09.2022, відповідно до якого військово-лікарська комісія дійшла висновку про непридатність позивача до служби в поліції.

Позивач подав до відповідача рапорт від 09.09.2022, згідно якого просив звільнити його зі служби в Національній поліції України на підставі пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" за станом здоров`я, до якого долучив вищевказане Свідоцтво про хворобу №146 від 09.09.2022 (а.с.65). Крім того, ОСОБА_1 , звернувся до відповідача із рапортом від 09.09.2022, в якому наполягав на своєму звільненні саме з 14.09.2022.

Головне управління НП в області звернулося до в.о. директора КНП "Центральна районна лікарня Калуської міської ради Івано-Франківської області" із запитом від 13.09.2022 за №2075/109/12-2022 щодо надання інформації про перебування ОСОБА_1 на лікуванні в період з 30.08.2022 по 13.09.2022.

На коментований запит т.в.о. генерального директора КНП "Центральна районна лікарня Калуської міської ради Івано-Франківської області" надано відповідь №1644 від 13.09.2022, якою повідомлено орган призначення про знаходження ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні у відділенні медичної реабілітації та фізичної терапії КНП "Калуська ЦРЛ" з 31.08.2022 по 13.09.2022 з діагнозом: "Згинально-розгинальна контрактура ІІ-ІІІ пальців лівої кисті та променево-засп`ясного суглобу".

В свою чергу відповідач, видав наказ №396 о/с від 13.09.2022 "По особовому складу", яким ОСОБА_1 з 14.09.2022 звільнено з поліції з посади начальника сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 (м. Долина) Калуського районного відділу поліції, на підставі пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію" у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Позивач, не погоджуючись із його звільненням зі служби на підставі пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" відповідно до наказу за №396 о/с від 13.09.2022, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав при проходженні (звільненні) публічної служби в Національної поліції України, ставлячи вимогу про скасування наказу відповідача від 13.09.2022 за №396 о/с в частині підстав звільнення та зобов`язання змінити причини звільнення в такому наказі на звільнення через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Апеляційним судом встановлено, що предмет даного спору не охоплює період перебування на лікарняному позивача в період з 06.01.2022 року по 13.09.2022 року. Позивач не ініціював необхідність дослідження правомірності висновку службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни від 24.03.2022 року, Наказу № 249 від 24.03.2022 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», та наказу ГУНП в Івано-Франківській області №118 о/с від 24.03.2022 року.

З 04 червня 2021 року в Україні запроваджена цільова модель формування та видачі «е-лікарняних», які роботодавці бачитимуть необхідну інформацію про е-лікарняні в особистому електронному кабінеті страхувальника (роботодавця) на веб-порталі Електронних послуг Пенсійного фонду України, про що зазначено у постанові Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 328 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 2021 року № 323), наказі Міністерства охорони здоров`я України від 01 червня 2021 року № 1066 «Деякі питання формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність та проведення їхньої перевірки».

Згідно частини першої статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), Наказом Міністерства охорони зборовя України 17.06.2021 № 1234 був затверджений Порядок видачі (формування) листків непрацездатності в Електронному реєстрі листків непрацездатності (надалі - Порядок).

Відповідно до п. 2 розділу II Порядку, 2. Листок непрацездатності формується в Реєстрі на підставі інформації про медичний висновок (медичні висновки) у разі ідентифікації пацієнта як застрахованої особи в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - РЗО ). Сформований листок непрацездатності надсилається страхувальникам, з якими застрахована особа перебуває у трудових відносинах (за основним місцем роботи та за сумісництвом) через кабінет страхувальника на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України.

Оскільки відповідач є роботодавцем, а тому сплачує за кожного працівника ЕСВ (Єдиний страховий внесок) до Пенсійного фонду України, а, відповідно, і має доступ до особистого електронного кабінету страхувальника (роботодавця) на веб-порталі Електронних послуг Пенсійного фонду України, що було підтверджено і відповіддю відповідача на адвокатський запит від 29.09.2022 року (копія наявна в матеріалах справи), на питання адвоката - «1. з якого числа, місяця та року ГУНП в Івано-Франківській області має доступ до особистого електронного кабінету страхувальника (роботодавця) на веб-порталі Електронних послуг Пенсійного фонду України.», Відповідач зазначив, що «...ГУ НП в Івано-Франківській області отримало доступ до особистого електронного кабінету страхувальника (роботодавця) на веб-порталі Електронних послуг ПФ України з 01.09.2021 року.»

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що надання доступу до особистого електронного кабінету страхувальника (роботодавця) на веб-порталі Електронний послуг Пенсійного фонду України не зобов`язує, а лише надає можливість Відповідачу скористатись даною послугою для перевірки, контролю, обліку лікарняних та достовірності про них, є помилковим.

Колегією суддів встановлено, що Наказ № 249 від 24.03.2022 року реалізований виданням наказу № 118 о/с від 24.03.2022 року, що було неодноразово підтверджено самим відповідачем у відзив на позов, у поясненнях, тому суд вважає, що звільнення 13.09.2022 року у зв`язку із повторною реалізацією дисциплінарного стягнення неможливо, не зважаючи на те, що Наказ № 118 о/с від 24.03.2022 року був скасований.

Відповідно до п.11 розділу III Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затв. Наказ Міністерства внутрішніх справ України від 23 листопада 2016 року N 1235, накази про накладення дисциплінарних стягнень у виді звільнення з посади, пониження у спеці альному званні на один ступінь та звільнення зі служби в поліції реалізовуються шляхом видання наказів по особовому складу в установленому порядку.

З аналізу чинного законодавства України вбачається, що наказ про накладення дисциплінарного стягнення може бути реалізоване шляхом видання одного наказу виключно одноразово. Ані Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції", ані будь-яким наказом МВС, ані спеціальним порядком не передбачена можливість скасування реалізованного дисциплінарного стягнення та повторна його реалізація.

Оскільки Наказ № 249 від 24.03.2022 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника районного територіального підрозділу ГУНП в Івано- Франківській області» станом на 13.09.2022 року (на дату винесення оскаржуваного наказу) був реалізований виданням Наказу № 118 о/с від 24.03.2022 року (який в подальшому був скасований та скасоване звільнення Позивача), а тому не може бути вдруге реалізований.

Ухвалою про витребування доказів від 09 листопада 2022 року суд зобов`язав від повідача повідомити - коли і яким чином до відповідача (його уповноважених осіб) по ступило свідоцтво про хворобу ОСОБА_1 за 142146 від 09.09.2022?

На виконання вищезазначеної ухвали відповідач у письмових поясненнях від 16.11.2022 року повідомив, що «стосовно дати та способу отримання ГУНП в Івано- Франківській області свідоцтва про хворобу ОСОБА_1 повідомляєм, що ГУНП в Івано- Франківській області зареєстровано 09.09.2022 рапорт ОСОБА_1 із долученням Свідо цтва про хворобу № 146.»

Представником Позивача був направлений адвокатський запит до ДУ «ТМО МВС України по Івано-Франківській області» з прохання надати копії журналу щодо видачі свідоцтва про хворобу (копії таких документів долучені до матеріалів справи), листом за вих.№ 33/29-1618 від 21.11.2022 року (наявним в матеріалах справи) ДУ «ТМО МВС України по Івано-Франківській області» повідомило, що 09.09.2022 року свідоцтво про хворобу № 146 отримав працівник управління кадрового забезпечення ОСОБА_3 , про що свідчить її підпис у книзі обліку документації М(ВЛ)К, додавши копії сторінок журналу. З отриманих копій сторінок журналу вбачається, що відповідач (працівник управління кадрового забезпечення) отримав примірник Свідоцтва про хворобу № 146 ОСОБА_1 09.09.2022 року перед тим, як таке Свідоцтво отримав Позивач. Тобто, Відповідач першим дізнався про наявність Свідоцтва про хворобу № 146 ОСОБА_1 від 09.09.2022 року, яке й отримав першим, а вже після - таке Свідоцтво отримав сам ОСОБА_1 .

Позивачем було повідомлено про зазначені обставини суду, та прокоментовано, що відповідачем на вимогу ухвали надано неправдиву інформацію, оскільки відповідач розумів, що підтвердження/визнання факту обізнаності щодо наявності свідоцтва про хворобу № 146 від 09.09.2022 року безпосередньо від ДУ «ТМО МВС України по Івано- Франківській області» та отримання такого свідоцтва, в порядку п. 15 розділу IX Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затв. Наказом Міністерства внутрішніх справ України 03.04.2017 року № 285 ( свідоцтва про хворобу з постановою ВЛК щодо поліцейських та військовослужбовців, які визнані непридатними до подальшої служби, реалізуються невідкладно) зобов`язувало відповідача той же день звільнити позивача. І саме тому відповідач, при наданні відповіді на пряме і чітке запитання суду - коли і яким чином до відповідача (його уповноважених осіб) поступило свідоцтво про хворобу ОСОБА_1 за №146 від 09.09.2022 року, приховав, що працівник управління кадрового забезпечення відповідача отримав примірник Свідоцтва про хворобу № 146 ОСОБА_1 09.09.2022 року першим, перед тим, як таке Свідоцтво отримав позивач.

Тобто, Відповідач першим дізнався про наявність Свідоцтва про хворобу № 146 ОСОБА_1 від 09.09.2022 року, яке й отримав першим, а вже після - таке Свідоцтво отримав сам ОСОБА_1 .

Однак, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, не звернув увагу на надання відповідачем недостовірної інформація, що підтверджує порушення відповідачем п. 5 ст. 44 КАС України (учасники справи зобов`язані: 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

Представником позивача був надісланий адвокатський запит (долучений до матеріалів справи) до відповідача з проханням повідомити - коли та ким було доведено до відома/ознайомлено ОСОБА_1 із Наказом № 52 від 05.02.2019 року. На підтвердження прошу надати копії відповідних документів, що містять підпис ОСОБА_1 про ознайомлення.

На підтвердження факту необізнаності/не доведення до відома позивача щодо змісту Наказу № 52 від 05.02.2019 року, на адвокатський запит з прохання повідомити «Коли та ким було доведено до відома / ознайомлено ОСОБА_1 із Наказом № 52 від 05.02.2019року. На підтвердження прошу надати копії відповідних документів, що містять підпис ОСОБА_1 про ознайомлення», відповідач повідомив, що у журналі обліку відвідування та успішності поліцейських Калуського РП зі службової підготовки, відображений факт ознайомлення ОСОБА_1 із Наказом № 52 від 05.02.2019 року, проте, доказів такого ознайомлення не надав, доказів знищення такого журналу не надав, яким чином був відображений факт ознайомлення та ким здійснювалось таке ознайомлення не доведено відповідачем, що повністю ставить під сумнів твердження відповідача та спростовує зазначені ним факти щодо ознайомлення/доведення до відома позивача із змістом Наказу № 52 від 05.02.2019 року.

Таким чином, позивач у письмових поясненнях звернув увагу суду першої інстанції на зазначені обставини, наголосивши, що до відома позивача зміст Наказу № 52 від 05.02.2019 року керівниками структурних підрозділів ГУНП до відома не був доведений, свого підпису щодо ознайомлення позивач в жодному документі не ставив.

Щодо відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує, що відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму ВС України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.12.2018р. у справі № 640/14909/16-ц, від 04.03.2019р. у справі № 295/443/17, від 08.05.2019р. у справі № 233/3464/17, від 15.08.2019р. у справі № 823/782/16.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав щодо стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано обґрунтованих пояснень щодо завданої моральної шкоди, не зазначено, в чому полягає ця шкода, чим підтверджується факт її заподіяння, яких саме моральних (душевних/психічних) страждань вона зазнала від дій відповідача, не надано детальний розрахунок моральної шкоди на заявлену суму в розмірі 50 000 грн.

Щодо понесених позивачем витрат зокрема на правову допомогу, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.2 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

Отже, наведеними вище правовими нормами встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Апеляційний суд вважає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу та враховуючи складність справи, керуючись критерієм реальності адвокатських витрат та розумністю їхнього розміру, конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, дійшов висновку про зменшення розміру заявлених витрат з 12000 грн до 7000 грн.

З врахуванням наведених вище критеріїв, співмірною із наданими адвокатом послугами на виконання умов договору про надання правничої допомоги від 26.09.2022, а також беручи до уваги кількість запитів які були скеровані адвокатом на адресу відповідача та в інші органи,є сума 7000 грн.

Згідно ч.ч.1,2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи прийняв рішення, врахувавши лише позицію відповідача, без проведення належного глибинного дослідження всіх необхідних доказів, застосувавши спрощений поверхневий підхід до встановлення фактів.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази у сукупності, судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 являються підставними і обґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.12.2022 року у справі №300/3992/22 - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області № 396 о/с від 13 09.2022 року в частині підстав звільнення капітана поліції ОСОБА_1 за п.6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області змінити формулювання причини звільнення капітана поліції ОСОБА_1 шляхом внесення змін до наказу Головного управління Національної поліції в Івано- Франківській області № 396 о/с від 13 09.2022 року в частині його звільнення за п.6 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) та вважати звільненим з 14.09.2022 капітана поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області () на користь позивача ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 7000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
І. І. Запотічний