Справа № 932/1292/23
Суддя: Овчиннікова О. С.
Дата ухвалення: 2023-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 932/1292/23
Провадження № 2-а/932/50/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі Киричок Л.А.,

за участю представника позивача Мельника Д.П., Булаха Є.Ю.,

відповідача ОСОБА_1 ,

перекладача Болотникової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро в режимі відеоконференції за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін адміністративну справу за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України громадянина Єгипту,

В С Т А Н О В И В:

02.02.2023 до суду надійшов адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області до громадянина ОСОБА_2 . Позивач просить суд примусово видворити громадянина Єгипту ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України.

Позовна заява обґрунтована тим, що в ході перевірки, проведеної відносно громадянина Єгипту ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, встановлено наступне: вперше відповідач документувався посвідкою ТР163842 на тимчасове проживання від 09.12.2016 року терміном дії до 30.09.2017 року, яка була продовжена до 30.07.2021 року, тобто процедура отримання/проживання посвідки на тимчасове проживання відповідачу відома. 19.07.2021 року відповідач документований посвідкою на тимчасове проживання серії № НОМЕР_1 , терміном дії до 30.06.2022 року, на підставі передбаченій ч. 14 ст. 5 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Через закінчення дії посвідки та не отримання відповідачем нової посвідки стосовно нього було складено протокол та постанову за ч.1 ст. 203 КУпАП від 09.01.2023 року, якою на відповідача було накладено грошове стягнення у розмір 3400 (три тисячі чотириста) грн. 00 коп. Постанова оскаржено відповідачем не була, штраф не сплачено. Відповідач із заявою про продовження терміну перебування на території України чи із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області не звертався, інформація щодо визнання вищезазначеного громадянина Єгипту біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутня, що підтверджується відповідною службовою документацією структурних підрозділів ГУ ДМС України у Дніпропетровській області. Щодо нього було винесено 09.01.2023 року рішення № 6 про примусове повернення до країни походження з накладенням обов`язку залишити межі України до 20.01.2023 року. Таким чином, після скасування 30.06.2022 року посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , відповідач втратив підставу для перебування на території України, до теперішнього часу не залишив територію України, та відповідно, вищезазначене рішення не виконав.

В судовому засіданні представники позивача Мельник Д.В. та Булах Є.Ю. позов підтримали, на його задоволенні в повному обсязі наполягали.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що він, дійсно, прибув в Україну легально в 2016 році для навчання на підставі паспорту громадянина Єгипту, навчався в Митній академії в м. Дніпропетровську, потім в Національному гірничому Університеті. Офіційно одружився з громадянкою України 09.06.2021 року, з якою має усталені сімейні відносини, мав посвідку на тимчасове проживання, яку в зв`язку з закінченням строку самостійно повернув до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 30.06.2022 року, про що є відповідна довідка. Завжди завчасно звертався до ДМС для отримання посвідки. Однак до закінчення дії посвідки 30.06.2022 року у нього закінчилася дія його паспорта громадянина Єгипту в січні 2022 року, а Посольство Єгипту після початку війни в Україні не працювало. Мав намір легалізувати своє становище, але через поширення коронавірусної інфекції, а потім у зв`язку з військовим станом не зміг подати своєчасно документи. Щодо протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП України та постанови від 09.01.2023 року про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу він може пояснити, що знає про наявність штрафу за порушення міграційного законодавства, однак при цьому не був присутнім перекладач , а українську мову він не розуміє достатньо добре. Він не отримував ці документи, в них не розписувався. Щодо рішення № 6 від 09.01.2023 року про примусове повернення до країни походження пояснив, що взагалі не знає про його існування, не знає про обов`язок виїхати добровільно з України до 20.01.2023 року , накладений на нього цим рішенням. Вперше було залучено перекладача з української мови на російську мову , яку він розуміє, тільки коли його затримали наприкінці січня 2023 року. Тому просить суд відмовити в задоволенні позову.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що в ході перевірки, проведеної відносно громадянина Єгипту ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , 09.01.2023 посадовою особою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 004562 за порушення відповідачем громадянином Єгипту ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , правил перебування на території України, а саме: ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, за що передбачена відповідальність відповідно до частини першої статті 203 КУпАП. Та винесено постанову про накладання адміністративного стягнення серії ПН МДН № 004553 у вигляді штрафу у розмірі 3400 (трьох тисяч чотирьохсот) гривень, штраф не сплачений.

На підставі отриманої інформації та керуючись статтею 26 Закону №3773-VI, посадовою особою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у відношенні відповідача прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни №6 від 09.01.2023 року, яким останнього зобов`язано самостійно покинути територію України у термін до 20.01.2022 року.

Судом встановлено, що в матеріалах адміністративної справи відсутнє підтвердження про належне ознайомлення громадянина Єгипту ОСОБА_4 зі змістом зазначених протоколу та постанови, підпис відповідача в даних документах відсутній , хоча в судовому засіданні відповідач не заперечив того факту, що знав про наявність штрафу про порушення міграційного законодавства.

Окрім того, судом не встановлено належними та допустимими доказами, що відповідач громадянин Єгипту ОСОБА_4 належним чином ознайомлений з рішенням № 6 від 09.01.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, та про те, що до нього доведено зміст даного документу, і він обізнаний про обов`язок покинути територію України до 20.01.2023 року.

Частиною 5 статті 26 Закону №3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Вирішуючи спір суд виходить з таких мотивів.

Згідно з п. 14 ст. 1 Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Стаття 25 зазначено закону регламентує порядок добровільного повернення іноземців та осіб без громадянства, а стаття 26 - примусове повернення іноземців та осіб без громадянства.

Пунктом 2 статті 25 Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа, можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Відповідно до частини 3статті 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно з частиною 1 статті 26 цього ж Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону, рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону №3773-VI).

Статтею 30 Закону № 3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

З аналізу статей 26 і 30 Закону № 3773-VI вбачається, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, (1) якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або (2) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення.

Таким чином, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини:

перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення;

друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

У визначений термін до 20.01.2023 року громадянин Єгипту ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) з території України не виїхав.

Суд зазначає, що право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980)

За таких підстав, суд вважає, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Суд встановив, що в протоколі про адміністративне правопорушення від 09.01.2023 рокуза ч.1 ст. 203 КУпАП, в постанові від 09.01.2023 року за ч.1 ст. 203 КУпАП та в рішенні про примусове повернення до країни походження №6 від 09.01.2023 року, зазначено , що відповідач ОСОБА_4 відмовився від перекладача, підпис особи про ознайомлення з даними документами відсутній.

Разом з тим, під час судового розгляду справи встановлено, що спілкування працівників міграційної служби з відповідачем проводилось російською мовою, розписка про отримання відповідачем позову складена російською мовою, проте він не володіє практичними навичками, в судовому засіданні відповідачем зазначено, що він не розуміє української мови в тому об`ємі, щоб самостійно розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно нього службовими особами та не міг отримати належне роз`яснення його прав, зокрема, на отримання правової допомоги.

Суд зазначає, що рівень володіння мовою як «елементарний користувач» передбачає можливість розуміти і вживати побутові повсякденні вирази, а також будувати елементарні речення із задоволенням конкретних потреб. Може відрекомендувати або представити когось. Може запитувати і відповідати на запитання про деякі деталі особистого життя, про людей, про речі тощо. Може взаємодіяти на простому рівні, якщо співрозмовник говорить вільно і чітко та готовий отримати допомогу. Може розуміти ізольовані фрази та широко вживані вирази, необхідні для повсюдного спілкування у сфері особистого життя, сімейного життя, здійснення покупок, місцевої географії, роботи. Може спілкуватися у простих і звичайних ситуаціях, де потрібен простий і прямий обмін відомостями на знайомі та звичні теми. Може описати простими мовними засобами вигляд свого оточення, найближче середовище і все, що пов`язане зі сферою безпосередніх потреб.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів забезпечення відповідача перекладачем на рідну арабську, англійську, якою він володіє, або на російську мову, яку розуміє та може спілкуватися, суд вважає, що відповідач 09.01.2023 року при складанні щодо нього протоколу, постанови та рішення не був забезпечений перекладачем на мову, якою він вільно володіє, а відтак не мав змоги розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно нього службовими особами та не міг отримати належне роз`яснення його прав, зокрема, на отримання правової допомоги.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позовні вимоги ГУ ДМС в Дніпропетровській області про примусове видворення за межі території України обґрунтовані посиланням на невиконання відповідачем рішення про примусове повернення з України, прийнятого з порушенням міжнародних норм та правил щодо забезпечення права іноземця на перекладача. До того ж відсутні докази обізнаності відповідача не тільки зі змістом даного рішення , але з існуванням такого рішення.

Окрім того, відповідно до матеріалів справи, зміст як протоколу про адміністративне правопорушення, так і постанови про накладення адміністративного стягнення від 09.01.2023 року свідчить про не з`ясування обставин вчинення порушення міграційного законодавства України, а саме, не залишення території України по закінченню перебування на території України.

Суд зазначає, що учасниками справи не оспорюється той факт, що відповідач з 2021 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та в 2016 році легально прибув на територію України з метою навчання.

В період з 2016 року до 30.06.2022 року своєчасно отримував посвідки та тимчасове перебування на території України, останню посвідку самостійно здав в ГУ ДМС 30.06.2022 року.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Відповідно до частини 15 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

За таких обставин, склалась ситуація, коли відповідач - іноземець одружений на громадянці України, але не отримав ані посвідку на тимчасове проживання, а ні посвідку на постійне проживання, але з 2016 року безперервно проживав у країні оседлості Україні, та за майже сім років не вчиняв правопорушень, злочинів, має сім`ю, має налагоджене приватне та соціальне життя, а його видворення не пов`язане із забезпеченням національної безпеки України (докази протилежного матеріали справи не містять).

Враховуючи приписи ст. 3, ч. 1 ст. 8, ст. 21 та ст. 55 Конституції України, встановлені судом фактичні обставини справи та допущені позивачем порушення (не забезпечення відповідача перекладачем), суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про примусове видворення громадянина Єгипту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст. 271, 288, 289, 293, 295 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України громадянина Єгипту відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська впродовж 10 днів з дня оголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.С. Овчиннікова