Справа № 440/1937/23
Суддя: К.І. Клочко
Дата ухвалення: 2023-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м. ПолтаваСправа № 440/1937/23

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Клочка К.І., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незакінчення виконавчого провадження № 59039737;

- зобов`язати Автозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження №59039737 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 50679908.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконанні в Автозаводському відділі державної виконавчої служби у місті Кременчуці перебувало виконавче провадження № 50679908 з примусового виконання виконавчого листа № 2-774/10, виданого 27.07.2010 Автозаводським районним судом м. Кременчука про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" заборгованості в сумі 144679,89 грн. В порядку статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" в межах виконавчого провадження № 50679908 державним виконавцем 17.10.2016 було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.

15.02.2019 виконавчий лист № 2-774/10 від 27.07.2010 було повернуто стягувачеві за його заявою, а виконавче провадження № 50679908, відповідно, завершено на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

У свою чергу, постанова про стягнення виконавчого збору від 17.10.2016 була виведена в ореме провадження, а саме 07.05.2019 державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 59039737 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору.

В подальшому стягувач повторно звернувся з виконавчим листом № 2-774/10, виданим 27.07.2010 Автозаводським районним судом м. Кременчука, для примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л., який 25.01.2022 відкрив виконавче провадження № 68338405.

31.01.2023 приватним виконавцем Скрипником В.Л. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 68338405 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду. Основна винагорода приватного виконавця стягнута в повному обсязі.

У зв`язку із стягненням суми виконавчого збору позивач звернувся до відповідача із заявою про закінчення виконавчого провадження № 59039737 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, на що отримав відмову.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У відзиві на позовну заяву відповідач вимоги позовної заяви не визнав та у задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на те, що Законом України "Про виконавче провадження" не передбачено, що у випадку пред`явлення виконавчого документа до приватного виконавця, державний виконавець повинен завершити виконавче провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

На виконанні в Автозаводському відділі державної виконавчої служби у місті Кременчуці перебувало виконавче провадження № 50679908 з примусового виконання виконавчого листа № 2-774/10, виданого 27.07.2010 Автозаводським районним судом м. Кременчука про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" заборгованості в сумі 144679,89 грн.

В порядку статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" в межах виконавчого провадження № 50679908 державним виконавцем 17.10.2016 було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 14 467,99 грн /а.с. 13/.

Як убачається з відмітки на виконавчому листі 15.02.2019 виконавчий лист № 2-774/10 від 27.07.2010 було повернуто стягувачеві за його заявою, а виконавче провадження № 50679908, відповідно, завершено на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" /а.с. 12/.

Постановою головного державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці від 07.05.2019 відкрито виконавче провадження № 59039737 з виконання постанови № 50679908 від 17.10.2016 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 14467,99 грн /а.с 14/.

Постановою старшого державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці від 30.07.2021 у виконавчому провадженні № 59039737 накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 .

В подальшому стягувач повторно звернувся з виконавчим листом № 2-774/10, виданим 27.07.2010 Автозаводським районним судом м. Кременчука, для примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л., який 25.01.2022 відкрив виконавче провадження № 68338405.

25.01.2022 приватним виконавцем Скрипником В.Л. винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 10% від суми заборгованості, як основної винагороди у виконавчому провадженні № 68338405 /а.с. 15/.

31.01.2023 приватним виконавцем Скрипником В.Л. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 68338405 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду /а.с. 16/.

За змістом листа приватного виконавця Скрипника В.Л. вих. № 2850 від 31.01.2023 основна винагорода приватного виконавця за виконання виконавчого листа № 2-774/10, виданого 27.07.2010 Автозаводським районним судом м. Кременчука, стягнута в повному обсязі /а.с. 17/.

13.02.2023 у зв`язку із стягненням з нього основної винагороди приватного виконавця позивач звернувся до відповідача із заявою про закінчення виконавчого провадження № 59039737 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, на що отримав лист № 22680 від 17.02.2023, у якому зазначено про відсутність підстав для закінчення спірного виконавчого провадження з огляду на те, що в автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутні відомості про передачу виконавчого провадження з Автозаводського відділу державної виконавчої служби у м. Кременчуці до приватного виконавця.

Позивач не погодився з такою відповіддю відповідача та звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі Закон №1404-VІІІ), статтею 1 якого передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

На виконання положень статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно із частиною 5 вказаної статті виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, за змістом частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII сума виконавчого збору обчислюється саме від суми, що підлягає примусовому стягненню з боржника та передачі стягувачу за виконавчим документом.

На виконання вимог частини 4 статті 27 Закону № 1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Тобто, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

У відповідності до частини 5 статті 27 Закону № 1404-VIII визначено перелік випадків, коли виконавчий збір не стягується, а саме:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною 6 статті 27 Закону № 1404-VIII у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Так, вимогами частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

В силу приписів частини 4 статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

З системного аналізу наведених правових норм можна дійти висновку про те, що стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення. Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

При цьому стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання.

Разом з цим, примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, може здійснювати приватний виконавець, зокрема, за заявою стягувача. Під час примусового виконання рішень приватний виконавець може вчиняти заходи, визначені у статті 10 Закону № 1404-VIII.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (частина 3 статті 45 Закону №1404-VІІІ).

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначені в Законі України № 1403-VIII від 02.06.2016 «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII).

Згідно зі статтею 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина 6 статті 31 Закону № 1403-VIII).

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) частина 7 статті 31 Закону № 1403-VIII.

На виконання статті 31 Закону № 1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.

Пунктом 19 Порядку № 643 визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Таким чином, основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі, пропорційному до фактично стягнутої суми. Право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Аналізуючи наведені норми в контексті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що стягувачу надано право самостійно обирати спосіб виконання судового рішення крім випадків, встановлених законом, яке полягає, зокрема, у можливості стягувача самостійно, на власний розсуд або звернутись до державного виконавця, або обрати приватного виконавця та співпрацювати із ним відповідно до договірних умов.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 29.01.2021 у справі № 640/13434/19.

При цьому, слід зазначити, що у разі звернення стягувача до приватного виконавця для реалізації права на повторне пред`явлення виконавчого документу до виконання, передбаченого пунктом 5 статті 37 Закону № 1404-VIII, виникає ситуація, в якій боржник має сплатити і винагороду приватному виконавцю за постановою приватного виконавця про стягнення основної винагороди і виконавчий збір за постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Разом з цим, пунктом 1 частини 1статті 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця.

З аналізу наведеної норми слідує, що законодавець чітко передбачив можливість стягнення з боржника лише одного з видів коштів виконавчого провадження.

Крім того, згідно пункту 5 частини статті 27 Закону № 1404-VIII у разі виконання рішення приватним виконавцем виконавчий збір не стягується.

Отже, умовою для завершення виконавчого провадження з примусового виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, що винесена у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення, є встановлення факту виконання такого рішення приватним виконавцем, що відображається у постанові приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження із зазначенням підстав для цього та посиланням на відповідну норму Закону.

Розглядаючи питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19 зазначив про те, що Закон № 1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.

Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягаря на боржника, що зачіпає його право власності.

Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).

Як уже було зазначено вище, виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Це право залежить від того, чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, частиною 8 статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає».

На відміну від інших положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону № 1404-VIII регулює подібні суспільні правовідносини.

Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Як зазначено у згаданій вище постанові Верховного Суду у справі № 320/6215/19, логічний і цільовий способи тлумачення частини 8 статті 27 Закону свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє вирішити спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

За правилами частини 6 статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

На основі цього Верховний Суд дійшов висновку, що для вирішення цієї проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину 8 статті 27 Закону № 1404-VIII.

Щодо застосування частини 8 статті 27 Закону № 1404-VIII до спірних правовідносин Верховний Суд зазначив, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а стягувач після цього пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, так і частину 8 статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Зважаючи на вжиті у частині 8 статті 27 Закону № 1404-VIII часові маркери для її застосування: , , то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє дійти висновку, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.

Водночас суд звертає увагу, що у розглядуваній Верховним Судом справі виконавчий документ, як і в цій справі, не передавався від державного виконавця до приватного, а був повернутий стягувачу, який в подальшому самостійно звернувся до приватного виконавця.

Так, згідно довідки приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. № 2850 від 31.01.2023 виконавче провадження завершено 31.01.2023 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом виконавчим листом № 2-774/10, виданим Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області 27.07.2010, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи" заборгованості у розмірі 138 619,10 грн.

Зі змісту вказаної довідки також вбачається, що основна винагорода приватного виконавця стягнута з боржника в повному обсязі (а.с. 17).

Враховуючи, що виконавчий лист № 2-774/10, виданий Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області 27.07.2010, був фактично виконаний приватним виконавцем, що підтверджується належними та допустимими доказами, з огляду на вищенаведені приписи законодавства та правову позицію Верховного Суду, у державного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення виконавчого збору за примусове виконання такого виконавчого документа, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо незакінчення виконавчого провадження № 59039737.

Враховуючи положення частини 8 статті 27, частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; скасування постанови. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення подвійного стягнення з нього виконавчого збору.

З наведеного слідує і те, що зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору на підставі частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII не суперечить законодавчим приписам.

З огляду на приписи частини 5 статті 242 КАС України суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19.

Підсумовуючи вищенаведене та обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушених прав позивача суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незакінчення виконавчого провадження № 59039737 та зобов`язати Автозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження № 59039737 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 50679908 від 17.10.2016.

Відтак, адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

З огляду на ухвалення судом у цій справі рішення про задоволення позовних вимог фізичної особи, понесені позивачем судові витрати сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн належить стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Сердюка Ігоря, буд. 43, м. Кременчук, Полтавська область, ідентифікаційний код 34987562) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незакінчення виконавчого провадження №59039737.

Зобов`язати Автозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження № 59039737 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 50679908 від 17.10.2016.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.І. Клочко