Справа № 420/193/20
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2023-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/193/20
16 березня 2023 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення суду від 04.03.2020 по справі № 420/193/20,
Рішенням ООАС від 04.03.2020 по справі № 420/193/20, яке набрало законної сили 22.04.2020, позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги задоволено: визнано протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби в Одеській області від 07.11.2018 № Ф-9425-51-У про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 15 819,51 грн; стягнуто з бюджетний асигнувань Головного управління Державної податкової служби в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 840,80 грн.

07.03.2020 до суду від ОСОБА_1 надійшла заява в порядку ст. 378 КАС України, в якій позивач просить суд змінити спосіб і порядок виконання судового рішення, визначивши його виконання шляхом внесення до інтегрованої картки платника ОСОБА_1 відомостей щодо відсутності податкового боргу у розмірі 15819,51 грн за 2017 р. та І, ІІ, ІІІ квартали 2018 р. та нарахувань за IV квартал 2018 р. та 2019 р. у розмірі 13473,90 грн.

В обґрунтування заяви позивач зазначив, що в грудні 2022 р., при сплаті суми ЄСВ, позивач дізнався, що в електронному кабінеті платника податків відображена сума боргу зі сплати ЄСВ за період 01.01.2017 по 23.12.2019 у загальному розмірі 29293,44 грн.

При цьому на частину боргу з ЄСВ (за 2017 р., І, ІІ, ІІІ кв. 2018 р.) було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2018 № Ф-9425-51-У в розмірі 15819,54 грн, яка була скасована в судовому порядку (справа № 420/193/20).

13.01.2023 позивач звернувся до ГУ ДПС в Одеській області із заявою про внесення відповідних коригувань до інтегрованої картки платника та скасування залишу суми боргу зі сплати ЄСВ, на що отримав лист-відповідь про те, що нарахування ЄСВ здійснені в автоматичному режимі на суму 29293,44 грн. При цьому судове рішення не є підставою для коригування інтегрованої картки платника, оскільки суд не зобов`язував податковий орган вчиняти відповідні дії. Водночас, щодо суми боргу з ЄСВ за IV кв. 2018 р. та 2019 р. у розмірі 13473,90 грн відповідь пояснень не містить. При цьому, саме нарахування боргу зі сплати ЄСВ за IV квартал 2018 р. та 2019 р. у розмірі 13473,90 грн було зроблено за наявністю вимоги в ІКП, яка скасована в судовому порядку.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

15.03.2023 до суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд порушеного ним питання без його участі.

Розгляд заяви, відповідно до ч. 2 ст. 378 КАС України, проведено за відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість заяви позивача та наявність підстав для встановлення способу виконання судового рішення, зважаючи на наступне.

З огляду на матеріали справи, рішенням ООАС від 04.03.2020 по справі № 420/193/20, яке набрало законної сили 22.04.2020, позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги задоволено:

визнано протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби в Одеській області від 07.11.2018 № Ф-9425-51-У про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 15 819,51 грн;

стягнуто з бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 840,80 грн.

Відповідно до листа ГУ ДПС в Одеській області від 08.02.2023 № 3068/6/15-32-24-07-10, згідно облікових даних інформаційно-комунікаційних систем податкового органу, у період з 25.12.2012 по 23.12.2019 позивач перебував на податковому обліку в ДПС ГУ ДПС в Одеській області, як особа, яка провадила незалежну професійну діяльність. Відтак, в період з 01.01.2017 по 23.12.2019 в інтегрованій картці платника нараховано в автоматичному режимі єдиний соціальний внесок у загальному розмірі 29293,44 грн, а саме:

2017 р. по строку 02.05.2018 8448 грн;

І кв. 2018 р. по строку 19.04.2018 2457,18 грн;

ІІ кв. 2018 р. по строку 19.07.2018 2457,18 грн;

ІІІ кв. 2018 р. по строку 19.10.2018 2457,18 грн;

ІV кв. 2018 р. по строку 21.01.2019 2457,18 грн;

І кв. 2019 р. по строку 19.04.2019 2754,18 грн;

ІІ кв. 2019 р. по строку 19.07.2019 2754,18 грн;

ІІІ кв. 2019 р. по строку 19.10.2019 2754,18 грн;

ІV кв. 2019 р. по строку 19.04.2020 2754,18 грн.

Також у листі зазначено, що рішенням ООАС від 04.03.2020 по справі № 420/193/20 ГУ ДПС в Одеській області не зобов`язано вчиняти дії щодо коригування показників інтегрованої картки платника податків, а лише скасовано вимогу Головного управління Державної податкової служби в Одеській області від 07.11.2018 № Ф-9425-51-У про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 15 819,51 грн.

Зважаючи на вищевикладені обставини, позивач звернувся до суду із заявою в порядку ст. 378 КАС України щодо встановлення ефективного способу виконання судового рішення.

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_1 , набувши право на зайняття адвокатською діяльністю 25.09.2012, фактично його жодним чином не реалізував, що підтверджено його податковими деклараціями про майновий стан і доходи за 2012 р., 2014 р., 2017 р., 2018 р., 2019 р., згідно з якими позивач не отримував доходу від незалежної професійної діяльності (адвокатської практики). Позивач також зазначає, що не укладав договорів про надання правової допомоги, не оформлював ордерів на надання правової допомоги тощо, тобто взагалі не займався адвокатською практикою.

Суд враховує, що свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської прибуткової діяльності та факту зайнятості особи.

Не є підставою для сплати єдиного соціального внеску і перебування позивача на обліку в органах фіскальної служби, з огляду на те, що взяття на облік у контролюючих органах юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів, а також самозайнятих осіб здійснюється незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того або іншого податку та збору.

Кваліфікуючою ознакою для сплати єдиного соціального внеску самозайнятою особою є саме провадження незалежної професійної діяльності такою особою та отримання такою нею доходу від такої діяльності. У зв`язку з цим суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що позивач повинен сплачувати єдиний соціальний внесок незалежно від отримання прибутку.

Зважаючи на те, що необхідною умовою для сплати адвокатом єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою незалежної професійної діяльності, - суд вважає необґрунтованим сам лише факт перебування позивача на обліку, як безумовну підставу наявності у останнього обов`язку зі сплати єдиного внеску, оскільки доказів здійснення адвокатської діяльності позивачем у спірний період матеріали справи не містять, а відповідачем згідно вимог ст. 77 КАС України до суду не надано.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позивач не є платником єдиного внеску в розумінні п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464, а відтак ГУ ДПС в Одеській області безпідставно нараховано єдиний внесок та сформовано вимогу від 07.11.2018 № Ф-9425-51-У про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 15 819,51 грн, у зв`язку із чим рішенням від 04.03.2020 по справі № 420/193/20 скасував вказану вимогу, визнавши останню протиправною.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч. 3 ст. 378 КАС України).

Згідно з ч. 3 статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404) за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Отже підставою для встановлення способу або порядку виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Під встановленням способу виконання рішення слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у встановленими раніше порядку і способом. Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Поняття спосіб і порядок виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено Кодексом адміністративного судочинства України.

Під встановленням способу виконання рішення слід розуміти вжиття адміністративним судом нових заходів для реалізації рішення. Ці заходи повинні забезпечити виконання конкретного судового рішення і не поширюватися на відносини, які виникли після його ухвалення.

З аналізу положень статті 378 КАС України вбачається, що в системному зв`язку з нормами, які гарантують право на судовий захист і передбачають форми й способи його реалізації, в контексті спірних правовідносин обставини, якими обґрунтовується необхідність встановлення способу виконання рішення суду, не можуть бути підставами для такої зміни, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може бути змінений на стадії виконання судового рішення і поза межами судового розгляду позову по суті.

На підставі викладеного суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення заяви позивача про встановлення способу виконання судового рішення.

Так, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Також засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

Отже ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У взаємозв`язку з наведеним, суд звертає увагу, що відповідно до положень ч. 3 ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі "Ковач проти України", пункт 59 рішення у справі "Мельниченко проти України", пункт 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України», тощо).

Подальше існування такого стану речей та невжиття ефективних заходів щодо виконання рішення суду могло б свідчити про відсутність в Україні ефективних механізмів правового захисту та порушення принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність встановлення способу виконання судового рішення в умовах обставин, що склалися.

Керуючись ст. 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ :

Заяву ОСОБА_1 про встановлення способу виконання рішення суду від 04.03.2020 по справі № 420/193/20 задовольнити.

Встановити спосіб виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.03.2020 по справі № 420/193/20 шляхом зобов`язання Головного управління ДПС в Одеській області внести до інтегрованої картки платника ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) відомості щодо відсутності податкового боргу у розмірі 15819,51 грн за 2017 р., І, ІІ, ІІІ квартали 2018 р., нарахування за IV квартал 2018 р., 2019 р. у розмірі 13473,90 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк