Справа № 440/2307/23
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2023-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
17 березня 2023 рокум. ПолтаваСправа № 440/2307/23
Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Ясиновський І.Г., перевіривши обставини усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, яка виразилась у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 за період з 20 вересня 2016 року по 15 березня 2018 року індексації грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 20 вересня 2016 року по 15 березня 2018 року індексацію грошового забезпечення, включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, відповідно до вимог Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.
Ухвалою суду від 13.03.2023 визнано неповажними підстави подання ОСОБА_1 позовної заяви про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії з пропущенням встановленого строку звернення до суду, які зазначені у заяві про поновлення строку від 31 січня 2023 року. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліку - десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з зазначенням інших підстав пропуску строку та доказами поважності причин його пропуску.
Постановляючи вказану ухвалу суд виходив з того, що відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).
Частиною третьою статті 122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
В рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України Про оплату праці необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.
При цьому в рішенні зазначено, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
В рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Тобто до 19 липня 2022 року звернення до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати (грошового забезпечення) не було обмежено строками.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин", який набрав чинності 19 липня 2022 року /надалі - Закон № 2352-ІХ/, назву та частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено у новій редакції.
Так, частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції Закону № 2352-ІХ) встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Враховуючи те, що стаття 233 Кодексу законів про працю України у новій редакції набрала чинності 19 липня 2022 року, то у цьому випадку, з урахуванням принципу правової визначеності, трьохмісячний строк звернення до суду, встановлений законом, слід обраховувати починаючи з 19 липня 2022 року та відповідно строк звернення до суду з цим позовом закінчився 20 жовтня 2022 року.
Позивач звернувся до суду з цим позовом згідно з даними на поштовому конверті лише 05 лютого 2023 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого законом.
При цьому, відмовляючи у задоволенні заяви від 31 січня 2023 року про поновлення строку звернення до суду з цим позовом, суд зазначав, що у численній практиці Верховного Суду, в тому числі у постановах від 13 лютого 2018 року у справі №308/12874/16-а, від 14 лютого 2019 року у справі №805/3881/18-а від 01 грудня 2020 року у справі №807/658/18, від 05 березня 2021 року у справі №140/1738/19, Верховним Судом викладені висновки про те, що "поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, рішення від 22 жовтня 1996 року, справа Девеер проти Бельгії, рішення від 27 лютого 1980 року)."
Також Верховним Судом неодноразово, зокрема у постановах від 11 липня 2019 року у справі №0940/1181/18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 823/1915/18, від 22 січня 2020 року у справі №826/4464/17, від 16 липня 2020 року у справі № 487/3042/16-а тощо, була висловлена позиція, згідно з якою пропуск відповідного строку на звернення до суду через необізнаність щодо прийнятих актів законодавства або байдужість до своїх прав чи небажання скористатися цим правом не є поважними причинами пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.
Отже, поновленню підлягають лише такі встановлені законом процесуальні строки, які порушені з поважних причин. В свою чергу поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та не залежала від волевиявлення особи.
Зі змісту позовної заяви слідує, що позивачем оскаржується бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення з 20 вересня 2016 року по 15 березня 2018 року із визначенням базового місяця - січень 2008 року для нарахування індексації його грошового забезпечення.
Отже, позивачем оскаржується бездіяльність військової частини, яка допущена ще у момент нарахування та виплати грошового забезпечення у період з 20 вересня 2016 року по 15 березня 2018 року.
Оскільки грошове забезпечення у період з 20 вересня 2016 року по 15 березня 2018 року позивач отримував кожного місяця такого періоду, то саме в момент такого отримання грошового забезпечення за відповідний місяць позивач дізнався про суми грошового забезпечення та у разі необхідності повинен був дізнатися у відповідача про види та розміри складових грошового забезпечення, а також суми індексації.
Посилання у заяві про поновлення строку на зміни у законодавстві та той факт, що позивач є необізнаним у змінах в законодавстві стосовно строків звернення до суду, суд оцінив критично, оскільки позивач не був позбавлений права та можливості своєчасно звернутися до адвоката за отриманням відповідних роз`яснень з приводу встановлених законодавством строків звернення до суду з аналогічними позовами.
Також, суд вважав, що лист військової частини від 27 грудня 2022 року, на який посилається позивач в обґрунтування дати початку перебігу строку звернення до суду, лише свідчить про виникнення у позивача зацікавленості до своїх прав, обрахунку сум індексації та про вчинення активних дій по зверненню до відповідача за отриманням інформації щодо розрахунку виплаченої суми - в 2022 році (по сплину понад 4 років з дати його звільнення з військової служби).
Доказів на підтвердження того, що позивач був позбавлений можливості своєчасно звернутися до суду з цим позовом у зв`язку із введенням на території України воєнного стану матеріали позовної заяви не містять.
При цьому, суд зауважив, що упродовж усього періоду часу впровадження воєнного стану Полтавський окружний адміністративний не припиняв працювати та приймати позовні заяви. Тобто, воєнний стан об`єктивно жодним чином не перешкоджав своєчасному зверненню ОСОБА_1 до суду з позовом до військової частини про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Крім того, суд відмітив, ту обставину, що воєнний стан продовжує діяти та території України і станом на березень 2023 року, однак, це жодним чином не завадило позивачу звернутися до суду з цим позовом.
Отже, на переконання суду, позивачем не було наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення до адміністративного суду протягом встановленого законом строку та наведені позивачем обставини носять суб`єктивний характер та не є достатніми для висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду з позовом.
15 березня 2023 року адвокат Єрьоміна В.А., з метою усунення недоліків позовної заяви, визначених в ухвалі суду від 13.03.2023, направила на електронну пошту суду заяву від 15 березня 2023 року про поновлення строку, в якій зазначила, що незважаючи на факт набрання 19 липня 2022 року чинності Законом України №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким викладено у новій редакції норму статті 233 КЗпП України, тлумачення вказаної норми має узгоджуватися з рішеннями Конституційного Суду №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року та №9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, відповідно до яких в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Суд визнає мотиви, наведені представником позивача, помилковими з урахуванням тієї обставини, що тлумачення закону, які надавалися Конституційним Судом України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" та у рішенні №9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, стосуються тлумачення Судом статті 233 КЗпП України у редакції до внесення у неї змін Законом №2352-IX від 01 липня 2022 року.
На момент звернення до суду з цим позовом порядок обчислення строків у цій категорії справ змінився, і офіційного тлумачення новому порядку, зокрема статті 233 КЗпП України, Конституційний Суд ще не надавав.
У зв`язку зі зміною нормативно-правового регулювання порядку обчислення строків, суд, в силу приписів частини 3 статті 3 КАС України, застосовує закон, чинний на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
З огляду на обставини зміни законодавства в частині обчислення строків звернення до суду, зокрема, у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, висновки, сформульовані у рішеннях Конституційного Суду №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року та №9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, застосуванню вже не підлягають, так як втратили свою актуальність.
Окремо суд наголошує, що вищевикладене слугувало підставою для повернення позовної заяви у межах справи № 440/1236/23 та не спростовано представником позивачем жодними доводами в межах провадження у справі № 440/2307/23. Відомостей стосовно оскарження такої ухвали суду у справі № 440/1236/23 не надано.
Тож наведені представником позивача у заяві про поновлення строку від 15 березня 2023 року підстави суд визнає неповажними.
Про наявність інших підстав, які б свідчили про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, представник у заяві від 15 березня 2023 року не повідомляє.
Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Оскільки підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнані неповажними, суд зобов`язаний повернути позовну заяву позивачеві.
На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 169 Кодексу адміністративного судочинства України,
У Х В А Л И В:
Визнати неповажними підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду, наведені у заяві про поновлення строку від 15 березня 2023 року.
Заяву адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни про поновлення строку від 15 березня 2023 року залишити без задоволення.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачеві.
Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали видати особі, яка її подала, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, але може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з моменту її підписання шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.Г. Ясиновський