Справа № 140/224/23
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2023-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2023 року ЛуцькСправа № 140/224/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення нарахування та виплати з 10 травня 2018 року по 31 березня 2022 року доплати, визначеної статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-XII); зобов`язання здійснити з 10 травня 2018 року по 31 березня 2022 року нарахування та виплату доплати як громадянину, який працював на території радіоактивного забруднення (у зоні гарантованого добровільного відселення), у розмірі, встановленому статтею 39 Закону №796-XII, - дві мінімальні заробітні плати; визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати всіх належних сум у день звільнення та стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2022 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що проходив службу в Державній установі «Маневицька виправна колонія (№42)» з 10 травня 2018 року по 31 березня 2022 року. У листопаді 2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування доплати у розмірі двох мінімальних заробітних плат як працівнику, який працював у зоні добровільного гарантованого відселення. Однак листом від 25 листопада 2022 року №4/5985-22/Б-66 відповідач повідомив, що за період проходження позивачем служби в установі громадянам, які працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, не передбачено виплату доплати в розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до статті 39 Закону №796-XII.

ОСОБА_1 вважає протиправною таку бездіяльність відповідача. На його думку, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 він має право на отримання щомісячної доплати як громадянину, який працював на території радіоактивного забруднення (у зоні гарантованого добровільного відселення), у розмірі, встановленому статтею 39 Закону №796-XII (дві мінімальні заробітні плати).

Крім того, позивач зазначив, що був звільнений з Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» 31 березня 2022 року, проте остаточний розрахунок із ним проведений лише 20 травня 2022 року. Оскільки відповідач не провів із ним повний розрахунок у день звільнення зі служби, то він також має право на отримання відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку (з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2022 року).

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 09 січня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги не визнав (а.с.20-24). В обґрунтування цієї позиції вказав, що позивач не має права на доплату, передбачену статтею 39 Закону №796-XII. При цьому у нього відсутній статус особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи, а посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи серія НОМЕР_1 , копію якого долучено до позовної заяви, діяло лише до повноліття дитини. Крім того, станом на момент виникнення спірних правовідносин, у підприємств, установ, організацій, які знаходяться на території зон радіоактивного забруднення (крім зони відчуження), відсутній обов`язок подавати до уповноваженого органу документи щодо розрахункових витрат на виплату доплат до зарплати відповідно до статті 39 Закону №796-XII, тобто відсутні делеговані державою повноваження.

Відповідач також вважає, що не підлягає задоволенню і решта позовних вимог - про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати всіх належних сум у день звільнення, стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2022 року. Відповідач зауважив, що додана до позовної заяви банківська виписка не містить жодної інформації про те, що позивач отримав будь-які кошти (заробітну плату чи ін.) від Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42). Поряд з тим відповідач вказав, що остаточний розрахунок з ОСОБА_1 був проведений 08 квітня 2022 року, оскільки за КЕКВ 2112 в умовах воєнного стану були відсутні кошти для виплати грошового забезпечення (компенсації за невикористану відпустку) на рахунку установи у день звільнення позивача і установа не могла навіть зареєструвати платіжне доручення 31 березня 2022 року. Ці обставини не залежали від волевиявлення посадових осіб Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)», яка позбавлена можливості самостійно здійснювати будь-які розрахункові операції з бюджетними коштами, у тому числі й здійснення платежів, оскільки казначейське обслуговування бюджетних коштів здійснюється Казначейством України. До установи кошти на виплату грошового забезпечення надійшли лише 07 квітня 2022 року, а оплата позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку за 2022 рік у розмірі 3048,01 грн за платіжним дорученням здійснена казначейством України уже 08 квітня 2022 року.

На думку відповідача, роботодавець не може нести відповідальність за порушення строків оплати праці, якщо порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Бойові дії на території всієї України вплинули на строки виплати працівникам бюджетних установ заробітної плати, що за таких умов не може бути підставою для відповідальності у зв`язку із затримкою повного розрахунку при звільненні. Державна установа «Маневицька виправна колонія (№42)» як роботодавець вжила усіх залежних від неї заходів щодо своєчасного виконання вимог статті 116 КЗпП України у частині повного розрахунку із позивачем при звільненні: 07 квітня 2022 року взяла на себе відповідні бюджетні зобов`язання та після відкриття бюджетних асигнувань 08 квітня 2022 року подала до органу Казначейства платіжне доручення на виплату позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку.

З наведених підстав відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив (а.с.46-47) позивач не погодився з доводами відповідача. Зазначив, що з 17 липня 2018 року відновлено право особам, які працюють у зоні відчуження, на отримання доплат на підставі статті 39 Закону №796-XII, при цьому виплата компенсації за відпустку як особі, яка працює у зоні радіоактивного забруднення (у зоні гарантованого добровільного відселення), є доказом наявності у нього права на соціальні пільги за нормами Закону №796-XII. Також вважає недоведеною ту обставину, що введення в Україні воєнного стану вплинуло на своєчасний розрахунок з ним при звільненні.

У запереченні на відповідь на відзив (а.с.51) відповідач зауважив, що інформація у виписці по рахунку в банку від 10 листопада 2022 року та у виписці банку від 01 листопада 2022 року різниться між собою; при цьому друга не містить відомостей про отримання позивачем коштів від Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)». У цьому разі належним доказом, який підтверджує виплату позивачу всіх належних сум при звільненні, в тому числі компенсації за невикористану відпустку у сумі 3048,01 грн, яку було виплачено 08 квітня 2022 року після надходження бюджетних асигнувань (КЕКВ 2112), є особова картка грошового забезпечення за 2022 рік.

Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 з 10 травня 2018 року по 31 березня 2022 року проходив службу у Державній установі «Маневицька виправна колонія (№42)», що не заперечується відповідачем.

Як видно з витягу із наказу від 31 березня 2022 року №30/ОС-22, ОСОБА_1 з 31 березня 2022 року звільнено зі служби за власним бажанням (а.с.26).

На заяву позивача щодо нарахування йому як працівнику, який працював у зоні гарантованого добровільного відселення, щомісячної доплати у розмірі двох мінімальних заробітних плат (а.с.9), відповідач листом від 25 листопада 2022 року №4/5985-22/Б-66 повідомив, що за період проходження служби позивачем не було передбачено виплату доплати у розмірі двох мінімальних заробітних плат (а.с.8).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, сьома).

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, умови соціального захисту потерпілого населення визначено Законом №796-ХІІ.

Статтею 39 Закону №796-ХІІ (в редакції, чинній до 01 січня 2015 року) було установлено, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

28 грудня 2014 року прийнято Закон №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі Закон №76-VIII), який набрав чинності 01 січня 2015 року та підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону №796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.

04 лютого 2016 року прийнято Закон №987-VIII «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»» (далі Закон №987-VIII), який згідно з розділом ІІ «Прикінцеві положення» набрав чинності з 01 січня 2016 року і яким до Закону №796-ХІІ включено статтю 39 такого змісту: «Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

При цьому в Рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Закону №796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом №76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування статті 39 Закону №796-ХІІ вказане Рішення не містить.

Таким чином, з 17 липня 2018 року відновила дію редакція статті 39 Закону №796-ХІІ, яка була чинною до 01 січня 2015 року. Ця редакція статті за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції Закону №987-VIII, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням статті 39 Законом №987-VIII.

Так стаття 39 у редакції Закону №987-VIII, яка чинна з 01 січня 2016 року, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак редакція статті 39, яка була чинна до 01 січня 2015 року, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян: 1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; 3) студентам, які там навчаються; 4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.

Таким чином, відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта - статті 39 Закону №796-ХІІ до внесення змін Законом №76-VIII спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01 січня 2016 року статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №987-VIII. І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті 3, 8 Конституції України та стаття 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.

Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

Предметом цього спору є нарахування та виплата відповідачем доплати позивачу за роботу на території радіоактивного забруднення, передбаченої статтею 39 Закону №796-ХІІ.

Статтею 63 Закону №796-ХІІ визначено, що фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Верховний Суд України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-952цс15 висловив правову позицію, у якій зазначив, що передбачена статтею 39 Закону №796-ХІІ доплата є соціальною гарантією, виплата якої компенсується підприємствам, установам, організаціям управліннями праці та соціального захисту населення, і не входить до структури заробітної плати.

У період із 10 травня 2018 року по 16 липня 2018 року у відповідача не було законодавчо обґрунтованих підстав для нарахування та виплати позивачу будь-яких доплат як громадянину, що працює на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення згідно зі статтею 39 Закону №796-ХІІ.

Пізніші у часі від Закону №76-VІІІ положення статті 39 Закону №796-ХІІ в редакції Закону №987-VIII, який є чинним з 01 січня 2016 року, передбачають доплату громадянам, які працюють у зоні відчуження, яка їм встановлюється у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України. Порядку застосування статті 39 Закону №796-ХІІ з дня визнання положень підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ неконституційним Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 не містить.

Порядок використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року №936 (далі Порядок №936). Цей Порядок визначає механізм використання, обліку, звітності і контролю за використанням коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, головним розпорядником яких є Мінсоцполітики.

Порядком №936 було передбачено виплату доплат особам за роботу (службу) на території зон радіоактивного забруднення відповідно до статей 39, 40 Закону, пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 р. №836 та доплату особам, які працюють у зонах відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів відповідно до статті 39 Закону та у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (підпункт 5 пункту 4 Порядку).

Зокрема, соціальні виплати, доплати (види допомоги), передбачені підпунктами 5-13 пункту 4 цього Порядку, проводяться за місцем основної роботи (служби) громадян підприємствами, установами, організаціями (далі - підприємства) та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності без утворення юридичної особи, установами, організаціями та військовими частинами відповідно до розрахункових даних, поданих до уповноваженого органу за формою, затвердженою Мінсоцполітики (пункт 5 Порядку №936).

До 25 числа місяця, за який здійснюється нарахування, підприємства подають до уповноваженого органу документи щодо розрахункових витрат, пов`язаних з виплатою компенсацій та допомоги певних видів, за затвердженою Мінсоцполітики формою та реєстр отримувачів компенсаційних виплат і допомоги певних видів, де зазначаються прізвище, ім`я та по батькові, категорія, номер посвідчення, ідентифікаційний номер, відомості про нараховані виплати, суму компенсацій та вид допомоги. Уповноважений орган перевіряє, реєструє, обліковує розрахунки та подає органам Казначейства платіжні документи для здійснення відповідних видатків, що провадяться в установленому законодавством порядку (пункт 6 Порядку №936).

Відповідно до пункту 4 Порядку №936 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2016 року №759 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 р. №936 і від 14 травня 2015 р. № 285» (далі Постанова №759, чинна з 02 листопада 2016 року) виплата компенсацій та допомоги певних видів, передбачених Законом, проводиться центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних і районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім м. Києва) рад (далі - уповноважений орган) за місцем фактичного проживання (перебування) працюючих та непрацюючих громадян, у тому числі пенсіонерів, працюючим і непрацюючим громадянам і пенсіонерам, зокрема пенсіонерам та особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби та інших органів, громадянам, що провадять підприємницьку діяльність без утворення юридичної особи, громадянам, які працюють у громадян, що провадять підприємницьку діяльність без утворення юридичної особи, а саме: доплата особам, які працюють у зоні відчуження, відповідно до статті 39 Закону, постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2008 р. №831 «Про доплати особам, які працюють у зоні відчуження» (підпункт 11 пункту 4 Порядку).

Пунктом 5 в такій редакції Постанови №759 визначено, що соціальні виплати, доплати (види допомоги), передбачені підпунктами 6-13 пункту 4 цього Порядку, проводяться за місцем основної роботи (служби) громадян підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та фізичними особами - підприємцями (далі - підприємства) відповідно до розрахункових даних, поданих до уповноваженого органу за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

При цьому підпункт 5 пункту 4 (стосовно доплати особам за роботу (службу) на території зон радіоактивного забруднення відповідно до статей 39, 40 Закону №796-12, пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №836) на підставі Постанови №759 виключено.

Отже, з дня набрання чинності Постановою №759, тобто з 02 листопада 2016 року, доплата, передбачена статтею 39 Закону №796-XII, виплачується через підприємства, установи, організації, військові частини та фізичних осіб-підприємців особам, які працюють у зоні відчуження.

Таким чином, у підприємств, установ, організацій, військових частин та фізичних осіб-підприємців, що розташовані у зоні радіоактивного забруднення (крім зони відчуження), відсутні делеговані державою повноваження подавати до уповноваженого органу документи щодо розрахункових витрат на виплату доплат до зарплати відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ. У зв`язку з відсутністю затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку нарахування доплати громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу доплати за статтею 39 Закону №796-ХІІ у спірний період.

При вирішенні спору судом також враховано, що наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року №925/5 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 березня 2018 року за №377/31829; далі Порядок №925/5). Цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - особи рядового і начальницького складу).

Як установлено пунктом 5 розділу I Порядку №925/5, виплата грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу здійснюється за місцем їх служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом відповідного органу або установи на грошове забезпечення. Особам рядового і начальницького складу, які проходять службу в державних підприємствах Державної кримінально-виконавчої служби України, грошове забезпечення виплачується за рахунок і в межах коштів відповідних підприємств.

Відповідно до пункту 3 розділу I Порядку №925/5 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.

Порядком №925/5 передбачено виплату доплати за науковий ступінь (глава 11 розділу ІІ) та доплату за вчене звання (глава 12 розділу ІІ). Виплату інших доплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України чинний з 30 березня 2018 року Порядок №925/5 в межах асигнувань, затверджених кошторисом відповідного органу або установи на грошове забезпечення, не передбачає.

Таким чином, станом на момент виникнення спірних правовідносин, у Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)», місце розташування якої у селищі міського типу Маневичі Волинської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, відсутні повноваження з виплати військовослужбовцям доплати за роботу у зоні гарантованого добровільного відселення.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що у задоволенні взаємопов`язаних позовних вимог (про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачеві доплату до заробітної плати, встановлену статтею 39 Закону №796-ХІІ), у тому числі за період з 17 липня 2018 року по 31 березня 2022 року, належить відмовити.

При цьому суд зазначає, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №240/4937/18, на яку посилається позивач, не є зразковою для цієї, бо вона не відповідає ознакам типових справ, визначених у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду, та у якій предметом спору є виплата пенсійними органами непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, підвищення до пенсії у розмірах, установлених частиною другою статті 39 Закону №796-ХІІ, у редакції, чинній до 01 січня 2015 року.

Вирішуючи спір у решті позовних вимог (щодо несвоєчасного розрахунку із позивачем на день звільнення та стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2022 року), суд зазначає про таке.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частинами першою, другою статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 сформував правовий висновок, за змістом якого синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави вважати, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2022 року у справі №380/10743/21 зазначив, що для пропорційного обрахунку розміру середнього заробітку судам попередніх інстанцій необхідно встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі №640/17872/19.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 також вказала, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Звертаючись із цим позовом, позивач вказав, що остаточний із ним розрахунок проведений 20 травня 2022 року, тож затримка розрахунку становить з 01 квітня 2022 року (31 березня 2022 року він був звільнений) по 20 травня 2022 року (день остаточної виплати належних сум при звільненні).

У той же час судом встановлено, що ОСОБА_1 після звільнення зі служби (у серпні 2022 року) звертався до суду з позовом щодо виплати йому відповідачем окремих видів грошового забезпечення під час проходження служби у Державній установі «Маневицька виправна колонія (№42)», а також при звільненні.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року у справі №140/5328/22, яке набрало законної сили 23 лютого 2023 року, зобов`язано Державну установу «Маневицька виправна колонія (№42)» здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) індексації грошового забезпечення за період з 10 травня 2018 року по 31 березня 2022 року, із врахуванням абзаців четвертого, п`ятого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, а також здійснити нарахування та виплату додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн щомісячно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 24 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року (а.с.53-61).

Отже, з наведеного слідує, що станом на день звернення до суду із цим позовом відповідач не провів остаточний розрахунок із позивачем, оскільки між сторонами був спір щодо належних позивачеві сум грошового забезпечення.

За таких обставин вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є неможливим, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем, тож відсутня можливість встановити точний розмір усіх належних ОСОБА_1 сум при звільненні, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи правові висновки Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, встановлення цих обставин має значення для правильного вирішення справи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд звертає увагу на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

З урахуванням наведеного та установлених обставин суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з моменту звільнення по день фактичного розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України.

З огляду на наявність судового рішення у справі №140/5328/22, яке 23 лютого 20223 року набрало законної сили, суд дійшов висновку про передчасність позовних вимог у цій частині позову, оскільки фактичний розрахунок з ОСОБА_1 на момент його звернення до суду із цим позовом відповідач не провів; розмір усіх належних ОСОБА_1 сум при звільненні до моменту виконання вказаного рішення суду не визначений. Тому відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, який обчислюється за весь період протиправної затримки виплати належних йому коштів до проведення повного розрахунку з ним.

При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що після остаточного розрахунку з ним та виплати йому належних сум індексації грошового забезпечення та додаткової винагороди, він має право звернутись до суду із відповідним позовом про виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» (44601, Волинська область, селище міського типу Маневичі, вулиця Андрія Снітка, будинок 25, ідентифікаційний код юридичної особи 08562660) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк