Справа № 462/1875/23
Суддя: Румілова Н. М.
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа № 462/1875/23
УХВАЛА

15 березня 2023 року суддя Залізничного районного суду м.Львова Румілова Н.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м.Львові про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 14 березня 2023 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову інспектора УПП у Львівській області Багнюка Ю.І. серії ЕАР №5631413 від 19.07.2022 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, а провадження в справі про адміністративне правопорушення закрити за відсутності в його діях ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Позивач, звертаючись до суду, подав також клопотання про поновлення строку для звернення до суду з позовом, яке мотивовано тим, що оскаржувана постанова йому не вручалась, зазначену постанову отримав поштою 15 серпня 2022 року, після чого звернувся зі скаргою в Управління патрульної поліції, а в подальшому звертався до Залізничного районного суду м. Львова із позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, проте ухвалою від 13.12.2022 його позов було повернуто з підстав пропуску строку звернення до суду. Також звернувся вдруге до Залізничного суду м.Львова з тим самим позовом, однак ухвалою суду від 23 лютого 2023 року йому знов повернуто позовну заяву з мотивів неповажності причин пропущення строку на звернення до суду. Вважаю, що пропустив строк звернення до суду з поважних причин.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно положень ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положеннями ч. 2 ст. 286 КАС України визначено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Як вбачається з позовної заяви, оскаржувану постанову винесено 19.07.2022 року, а з даним позовом позивач звернувся 14.03.2023 року, тобто поза встановленого чинним законодавством строку для оскарження даного виду рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Позивач, зазначаючи поважність причин, вказує як на подання аналогічних позовів до суду раніше, так і про те, що не отримував оскаржуваної постанови у встановленому законом порядку після її винесення та на своє звернення зі скаргою до УПП після отримання постанови. Вважає, що строк звернення до суду ним пропущений з поважних причин та просить суд такий поновити.

Відповідно ч.1 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд, вивчивши заявлене позивачем клопотання, приходить до наступного.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 288 КУпАП постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Отже, законодавцем передбачено альтернативний порядок оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення. Цей порядок не є досудовим порядком вирішення спору, оскільки передбачає можливість оскарження або до вищестоящого органу, або до суду у порядку, визначеному КАС України.

Згідно позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.01.2021 у справі № 757/48987/18-а законодавче обмеження строку оскарження судового рішення десятиденним строком з дня вручення постанови у справі про адміністративне правопорушення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Таким чином, звернення особи до вищестоящого органу зі скаргою на постанову по справі про адміністративне правопорушення не є досудовим вирішенням спору, а є альтернативним способом захисту своїх прав, а відтак звернення ОСОБА_1 зі скаргою до УПП у Львівській області не є підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Суд зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютними та може піддаватися встановленим законом обмеженням, зокрема у частині пов`язаній із способом їх реалізації (в тому числі строки і процесуальна форма звернення до суду).

Рішенням Конституційного Суду України№ 17-рп/2011від 13грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Відповідно до ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішеннях від 28 травня 1985 року в справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" та від 13 лютого 2001 року в справі "Кромбах проти Франції", наголосив, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду.

У рішеннях від 20 травня 2010 року в справі "Пелевін проти України" та від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою.

В рішенні "Prince Hans-Adam II of Liechtenstein проти Німеччини" (рішення від 12 липня 2001 року п. 44) ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою.

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії" та "Девеер проти Бельгії" Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України" зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

Суд наголошує, що визнання позивачем факту пропуску строку звернення до суду з позовною заявою і не доведення суду обставин об`єктивно непереборних, які не залежали від волевиявлення позивача і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення позивачем процесуальної дії, унеможливлює поновлення судом такого процесуального строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Суд вважає, що наведені позивачем підстави для поновлення пропущеного строку звернення до суду є неповажними, а тому заява про поновлення строку задоволенню не підлягає. Суд звертає увагу на те, що позивач погодився з ухвалами суду від 13 грудня 2022 року та 23.02.2023 року, не оскаржував їх. Однак знов звернувся до суду, зазначивши в своєму позові ті ж самі прочини пропуску строку оскарження постанови.

Отже, встановлення процесуальних строків передбачено законом з метою дисциплінування учасників адміністративного процесу та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

З врахуванням наведеного, керуючись ч. 1 ст. 123 КАС України, позовну заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення слід залишити без руху, надавши позивачу строк протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду для зазначення інших підстав для поновлення строку.

Керуючись ст.121, 123, 160, 161, 169 КАС України, суддя

П О С Т А Н О В И Л А:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення залишити без руху.

Встановити позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. В разі неусунення недоліків позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Н.М.Румілова