Справа № 360/207/23
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

20 березня 2023 рокум. ДніпроСправа № 360/207/23

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., перевіривши матеріали позову ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення від 01.11.2019 № 1356к, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

06.03.2023 до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Луганської обласної прокуратури (далі відповідач), в якій позивач просить: визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Луганської області від 01.11.2019 за № 1356к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області та органів прокуратури Луганської області; поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області з 01 листопада 2019 року; стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 листопада 2019 року по дату винесення судового рішення.

Разом з позовом позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій він посилається, що 01 березня 2023 року на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України за посиланням https://ccu.gov.ua/novyna/sud-uhvalyv-rishennya-u-spravi-shchodo-konstytuciynosti-prypysu-zakonu-ukrayiny-pro-vnesennya, він ознайомився із Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора) № 1-р(ІІ)/2023 (№ 3-5/2022(9/22).

Згідно вказаного Рішення Суд ухвалив наступне:

1. Визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 за № 113-ІХ.

2. Пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 за № 113-ІХ, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

На думку позивача, Конституційний Суд України особисто вказує у своєму рішенні на необхідність відповідним особам, з числа яких є позивач, звертатись до суду для захисту своїх порушених прав, оскільки припис Закону № 113, на підставі якого звільнено останнього із займаної посади, визнано неконституційним.

Таким чином, факт порушення прав позивача, у тому числі, наявність об`єктивної можливості знати про такі факти, були невідомі останньому до того моменту, до поки Конституційний Суд України не виклав їх у своєму рішенні від 01.03.2023, яким визнав окремі приписи Закону № 113, на підставі яких позивача було звільнено із займаної посади, неконституційними.

Враховуючи вищевказані обставини, у тому числі Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора) № 1-р(ІІ)/2023 (№ 3-5/2022(9/22) від 01.03.2023, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду із позовною заявою з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів, оскільки вважає своє звільнення з посади та органів прокуратури незаконним, у зв`язку із чим він просить визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк.

Ухвалою суду від 07.03.2023 позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків шляхом надання суду уточненої позовної заяви та заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

В ухвалі від 07.03.2023 про залишення позову без руху судом, окрім іншого, зазначено таке. Позивача було звільнено з посади прокурора Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області та з органів прокуратури Луганської області відповідно до наказу виконувача обов`язків прокурора Луганської області наказом від 01.11.2019 № 1356к. До суду з позовом позивач звернувся 06.03.2023, тобто після спливу строку в понад три роки. Як на підставу для поновлення строку звернення до суду позивач посилається на рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора) № 1-р(ІІ)/2023 (№ 3-5/2022(9/22), яким визнано неконституційним окреме положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 за № 113-ІХ.

Підстави, вказані позивачем для поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд визнав неповажними та відмовив в задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду. У рішенні Другого сенату Конституційного Суду України № 1-р (II)/2023 констатовано невідповідність низці приписів Конституції України оспорюваного припису Закону № 113 та вкотре закцентовано увагу на тому, що держава має забезпечити дієвість припису частини третьої статті 152 Основного Закону України за яким матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Виплата такого відшкодування є можливо єдиним ефективним способом захисту заявників у подібних ситуаціях. На підставі зазначеного припису Конституції України та рішення Другого сенату Конституційного Суду України № 1-р (II)/2023 заявник має право на відшкодування завданої йому неконституційним актом шкоди. Повноваження щодо встановлення факту завдання шкоди, виду такої шкоди, розміру відшкодування мають національні суди, що звісно потребує від заявника звернення до суду у порядку, визначеному відповідним процесуальним законом. Позивач ОСОБА_1 протягом тривалого часу (понад три роки) не вживав заходів щодо оскарження рішення про його звільнення, чим фактично погодився з таким станом речей. Суд зазначив, що відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, є підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами. Однак, позивач не звертався раніше до суду з позовом та відповідне рішення судом не приймалося.

Позивачу запропоновано надати суду уточнену позовну заяву та заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку, з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою.

Позивачу надано строк для усунення недоліків протягом десяти календарних днів з дня отримання копії ухвали та роз`яснено наслідки їх неусунення.

Копію ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 про залишення позовної заяви без руху в електронному вигляді надіслано за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Електронного кабінету позивача. Відповідно до довідки Луганського окружного адміністративного суду документ в електронному вигляді доставлено до Електронного кабінету 07.03.2023.

15.03.2023 на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від позивача на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог та заява про поновлення строку звернення до суду.

Розглянувши заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, суд встановив таке.

В обґрунтування вказаної заяви позивач послався на те, що, як на час звільнення позивача зі займаної посади, тобто, на 01.11.2019, так і у подальшому, до 01.03.2023 (коли Конституційний Суд України визнав приписи п. 6 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 неконституційними), підстав для оскарження цього рішення не існувало, оскільки Закон № 113, як в цілому, так і в окремих його приписах, у тому числі, п. 6 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення», який передбачав виключний порядок повідомлення позивача про звільнення, був чинний та відповідав Конституції України. Після звільнення позивача зі займаної посади, останній не оскаржував зазначене рішення до суду з підстав порушення порядку повідомлення позивача про звільнення, оскільки до цього часу, всі дії відповідача з цих питань відповідали Конституції України, а дізнався про порушення своїх прав, в частині повідомлення про звільнення, саме з 01.03.2023, коли Конституційний Суд України визнав приписи п. 6 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 неконституційними, а тому саме з 01.03.2023 позивач набув право для звернення до суду з метою захисту своїх порушених прав, що до цього часу були невідомі з об`єктивних причин, зазначених вище.

Суд зазначає, що оцінку вказаним доводам суд надавав в ухвалі від 07.03.2023 про залишення позовної заяви без руху та визнав причини пропуску строку звернення до суду неповажними.

Інших підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом позивачем в своїй заяві не зазначено.

Щодо посилання позивача на те, що він набув право для звернення до суду за захистом своїх порушених прав лише з 01.03.2023, суд наголошує, що таке право позивач набув з моменту звільнення, а частиною п`ятою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд зауважує, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Слід наголосити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 809/1087/17 та від 22 листопада 2018 року у справі № 815/91/18.

Суд звертає увагу на те, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропуск відповідного строку на звернення до суду через байдужість до своїх прав або небажання скористатися цим правом не є поважною причиною пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення звернення до суду з адміністративним позовом.

Вказаної правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 06.03.2019 по справі № 820/394/17, від 06.03.2019 по справі № 805/1985/18-а.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено поважних підстав, які унеможливили звернення його до суду в межах встановленого КАС України строку. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про існування будь-яких перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав чи законних інтересів.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа Олександр Шевченко проти України, заява № 8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі Перетяка та Шереметьєв проти України, заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 33).

Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Даний висновок узгоджується з позицією, що викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № П/9901/823/18.

Відтак, ОСОБА_1 не було наведено об`єктивних підстав, які унеможливили звернення його до суду в межах встановленого КАС України строку. Будь-яких інших обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, позивачем не наведено, існування будь-яких перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав чи законних інтересів ним не зазначено, а судом не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з частиною другою статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

На підставі викладеного суд у відповідності до вимог статті 123 КАС України вважає, що підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, не є поважними.

Отже, судом встановлено, що вимоги ухвали суду від 07.03.2023 про залишення позовної заяви без руху позивачем у строк, визначений судом, виконано не в повному обсязі, недоліки позовної заяви не усунуто.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Частиною восьмою статті 169 КАС України передбачено, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Враховуючи, що позивач усунув не всі недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд вважає за необхідне повернути її позивачу.

Керуючись статтями 169, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення від 01.11.2019 № 1356к, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

СуддяІ.О. Свергун