Справа № 380/17909/22
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/17909/22 пров. № А/857/372/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Кузьмича С.М., Улицького В.З.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року про повернення позовної заяви у справі №380/17909/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльність (головуючий суддя першої інстанції Хома О.П., місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 22.12.2022),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Каверін Сергій Миколайович, звернувся з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФУ у Львівській області) довідок про розмір грошового забезпечення позивача станом на січень 2021 року, січень 2022 року, із розрахунком посадового окладу, окладу за військовим званням та всіх інших видів грошового забезпечення, які обчислюються з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021 та 01.01.2022, для перерахунку основного розміру пенсії позивачу з 01.02.2021, 01.02.2022 відповідно;

- зобов`язати відповідача підготувати та надати до ГУ ПФУ у Львівській області довідки про розмір грошового забезпечення позивача станом на січень 2021 року, січень 2022 року, обчисленого із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 для перерахунку основного розміру пенсії позивача з 01.02.2021, 01.02.2022.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року у задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до суду, - відмовлено повністю. Позовну заяву ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, - повернуто позивачу разом з усіма доданими до неї матеріалами. Повернуто ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992 грн 40 к., сплачений за квитанцією ID 4460-1960-0239-1134 від 09.12.2022.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суть доводів апелянта зводиться до того, що право позивача на здійснення перерахунку пенсії в контексті спірних правовідносин у силу вимог ч. 3 ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є абсолютним та не може бути обмежено будь-яким строком, а тому і строк звернення до суду з позовними вимогами стосовно складання відповідних довідок для перерахунку пенсії на підставі статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ не застосовується.

З урахуванням наведеного просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ухвалою від 15.12.2022 позовна заява, подана без додержання вимог, встановлених статтею 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), залишена без руху.

На виконання вимог ухвали від 15.12.2022, представником позивача 21.12.2022 подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, яка обґрунтована тим, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі №240/12017/19, прийняті за інших фактичних обставин, ніж у справі за даним позовом, з урахуванням іншої нормативної бази, що у своїй сукупності не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства, та відповідно правові позиції у даній справі. Зазначив, що застосування строків звернення до суду призведе до неможливості реалізації позивачем своїх прав, передбачених частиною третьою статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ.

Суд першої інстанції повернув позовну заяву з тих підстав, що доказів, які б підтверджували наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду позивачем не надано, тому відповідно підстави для визнання причин пропуску звернення до суду поважними відсутні.

Проте, апеляційний суд із висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки такі не відповідають нормам процесуального права і фактичним обставинам справи, з оглядок на наступне.

Згідно ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 122 частин 1, 3 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Чинне законодавство встановленими строками обмежує звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків має на меті досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює їх учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.

У випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин та обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Відповідно до ч.6 ст.161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Згідно ч.1 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч.2 ст.123 КАС України).

Отже, суд зобов`язаний з`ясувати в кожному випадку чи адміністративний позов подано у строк, установлений законом, а якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Як слідує із змісту адміністративного позову у цій справі, позивач звернувся в суд із цим адміністративним позовом 13 грудня 2022 року та оскаржує дії відповідача щодо відмови позивачу у підготовці і наданні до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області оновлених довідок про розмір грошового забезпечення станом на січень 2021 року та січень 2022 року для проведення перерахунку основного розміру пенсії з 01.01.2021 та 01.01.2022 відповідно.

Тобто, у даній справі існує спір між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Адміністрацією Державної прикордонної служби України, який полягає у правомірності/протиправності дій відповідача, що виразились у відмові позивачу у підготовці і наданні до пенсійного органу оновлених довідок про розмір грошового забезпечення станом на січень 2021 року та січень 2022 року для перерахунку пенсії позивача.

Такі правовідносини виникли в результаті відмови відповідача, оформленої листом від 31.10.2022 за №11-34672/0/6-22 на заяву позивача від 28.09.2022, у виготовлені та направленні до пенсійного органу спірних довідок.

З цим позовом до суду позивач звернувся 13.12.2022 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не був пропущений 6-ти місячний строк звернення до адміністративного суду із цим позовом.

Крім цього, апеляційний суд зазначає, що у заявленому позові вимоги заявлені до відповідача Адміністрації Державної прикордонної служби України, а не до відповідача ГУ ПФУ у Львівській області. Предметом спору є питання щодо виготовлення і видачі довідок про розмір грошового забезпечення, а не щодо обчислення і перерахунку пенсії.

Суд першої інстанції вважав, що оскільки право на отримання зазначених довідок виникає у січні відповідного року, то з цього часу позивач мав дізнатися про порушення своїх прав та подати позов у межах шестимісячного строку, передбаченого ч. 2 ст. 122 КАС України, натомість звернувся до суду лише у грудні 2022 року.

При цьому суд першої інстанції покликався на правовий висновок Верховного Суду у справі №240/12017/19, згідно з яким при зверненні до суду позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.

Проте, правовідносини у цій справі та справі №240/12017/19 не є подібними, оскільки у справі №240/12017/19, на яку покликається суд першої інстанції, позивач - особа з інвалідністю з числа потерпілих від Чорнобильської катастрофи І групи, отримувач пенсії по інвалідності, обчисленої за нормами Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскаржував відмову пенсійного органу у проведенні перерахунку та виплати йому заборгованості з державної пенсії у розмірі 10 (десяти) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 100% мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 згідно із статтями 50, 54 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Натомість, ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та оскаржує неправомірність дій Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо відмови у підготовці та наданні до пенсійного органу довідок про розмір його грошового забезпечення для перерахунку основного розміру пенсії відповідно до ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Отже, висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19, прийняті за інших фактичних обставин справи, ніж у справі за позовом ОСОБА_1 з урахуванням іншої нормативної бази, що у своїй сукупності не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та, відповідно, правові позиції у справі № 380/17909/22.

Крім цього, висновки, від яких відступила Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19 (висновки у постановах: від 29.10.2020 у справі №816/197/18, від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а, від 25.02.2021 у справі №822/1928/18), також не стосувалися пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та зроблені на основі іншого правового регулювання.

Таким чином, наведена вище правова позиція не є релевантна та не підлягає застосуванню до спірних правовідносин у цій справі.

Колегія суддів також враховує, що згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлені гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ до суду був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву дійшов передчасного висновку.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги підставними і такими, що спростовують висновки суду першої інстанції з наведених вище мотивів.

Таким чином, судом першої інстанції порушено норми процесуального права та невірно встановлено обставини у справі, що призвело до ухвалення рішення, яке підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 320 КАС України.

Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 364, 366 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року про повернення позовної заяви у справі №380/17909/22 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і в касаційному порядку не оскаржується.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді С. М. Кузьмич
В. З. Улицький