Справа № 440/6289/21
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2023 р. Справа № 440/6289/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Алєксєєва Н.Ю.) від 25.11.2021 року по справі № 440/6289/21

за позовом ОСОБА_1

до Міністерство внутрішніх справ України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив:

визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо знищення інформації про розмір та всі складові (в відсотках та грошовому вимірі) нарахованого грошового забезпечення, у тому числі щодо всіх щомісячних надбавок, доплат, підвищень, премії, нарахованої індексації грошових доходів, надбавки за службу в умовах режимних обмежень тощо, по кожній посаді старшого оперуповноваженого Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України за квітень 2012 року;

визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України з приводу невжиття заходів щодо набуття (створення) запитуваної ОСОБА_1 у письмовій заяві від 24.02.2021 інформації про розмір та всі складові (в відсотках та грошовому вимірі) нарахованого грошового забезпечення, у тому числі щодо всіх щомісячних надбавок, доплат, підвищень, премії, нарахованої індексації грошових доходів, надбавки за службу в умовах режимних обмежень тощо, по кожній посаді старшого оперуповноваженого Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України за квітень 2012 року;

визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо ненадання запитуваної ОСОБА_1 у письмовій заяві від 24.02.2021 інформації про розмір та всі складові (в відсотках та грошовому вимірі) нарахованого грошового забезпечення, у тому числі щодо всіх щомісячних надбавок, доплат, підвищень, премії, нарахованої індексації грошових доходів, надбавки за службу в умовах режимних обмежень тощо, по кожній посаді старшого оперуповноваженого Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України за квітень 2012 року;

зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України набути (створити) достовірну, точну та повну інформацію про розмір та всі складові (в відсотках та грошовому вимірі) нарахованого грошового забезпечення, у тому числі щодо всіх щомісячних надбавок, доплат, підвищень, премії, нарахованої індексації грошових доходів, надбавки за службу в умовах режимних обмежень тощо, по кожній посаді старшого оперуповноваженого Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України за квітень 2012 року;

зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України надати достовірну, точну та повну інформацію на письмовий запит від 24.02.2021 ОСОБА_1 про розмір та всі складові (в відсотках та грошовому вимірі) нарахованого грошового забезпечення, у тому числі щодо всіх щомісячних надбавок, доплат, підвищень, премії, нарахованої індексації грошових доходів, надбавки за службу в умовах режимних обмежень тощо, по кожній посаді старшого оперуповноваженого Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України за квітень 2012 року;

стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20662,39 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 року по справі № 440/6289/21 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, що полягає у ненаданні ОСОБА_1 достовірної та повної інформації на його запит на інформацію від 24 лютого 2021 року.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України надати ОСОБА_1 достовірну та повну інформацію на його запит на інформацію від 24 лютого 2021 року з урахуванням висновків суду у даній справі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача не подав.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача не подав.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 01.02.22 відкрито апеляційне провадження по справі за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 р. по справі № 440/6289/21 та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 з 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан на території України, який діє на теперішній час.

Харківська міська територіальна громада входить до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 (зі змінами).

У зв`язку з бойовими діями на території Харківської області призначене судове засідання не відбулося.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 року запропоновано учасникам справи висловити позицію стосовно можливості розгляду справи у порядку письмового провадження протягом 10 днів з дня отримання копії вказаної ухвали.

Вказану ухвалу направлено позивачу на зазначену поштову адресу та отримано ним, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Відповідачем ухвала отримана засобами поштового зв`язку, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Сторони не надали заяв про розгляд справи за їх участю чи участю їх представників.

Згідно ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи матеріали справи, відсутність заяв від сторін щодо розгляду справи за їх участю, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2023 р. року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.02.2021 ОСОБА_1 звернувся до МВС України із заявою, в якій зазначив, що 16.11.2010 він був звільнений з органів внутрішніх справ України в запас через хворобу з посади старшого оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами в органах виконавчої влади управління центрального регіону оперативно-розшукового управління Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України (Апарат МВС). З огляду на зазначене, просив надати інформацію про розмір та всі складові (в відсотках та грошовому вимірі) нарахованого грошового забезпечення по кожній посаді старшого оперуповноваженого Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України за квітень 2012 року із зазначенням, у тому числі, всіх щомісячних надбавок, доплат, підвищень, премії, нарахованої індексації грошових доходів, надбавки за службу в умовах режимних обмежень тощо.

Листом Департаменту забезпечення діяльності апарату Міністерства внутрішніх справ України від 02.03.2021 № 358ЗІ/09, за підписом директора ОСОБА_2 , повідомлено ОСОБА_1 про те, що у 2012 році нарахування та виплата грошового забезпечення проводилось відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» та наказу МВС України від 31.12.2007 № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ».

Зазначено, що відповідно до вищезазначених нормативно-правових актів грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ складалось з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, надбавки за вислугу років, надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби, надбавки за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність. Крім того, особам рядового і начальницького складу, які мали доступ до державної таємниці та працювали з інформацією, що мала ступені секретності «Цілком таємно» та «Таємно», встановлювалась надбавка до посадового окладу. Щомісячне преміювання встановлювалось кожному конкретному працівникові відповідно до особистого внеску в загальний результат служби у межах фонду преміювання.

Крім того повідомлено, що запитувану ОСОБА_1 інформацію про складові грошового забезпечення за квітень 2012 року по кожній посаді старшого оперуповноваженого Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України надати немає можливості, у зв`язку з тим, що термін зберігання документів по виплаті заробітної плати та грошового забезпечення за 2012 рік закінчився та актом від 06.07.2020 № 20919/05/09-2020 відомості знищені.

Вважаючи, що МВС України неналежно здійснено розгляд звернення від 24.02.2021, не вжито необхідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні, надано неповну, неточну, неґрунтовну, невичерпну, недостовірну запитувану інформацію, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що не надавши ОСОБА_1 достовірну та повну інформацію на його запит на інформацію від 24.02.2021, відповідач порушив вимоги пункту 6 частини 1 статті 14 Закону №2939-VI та частини 2 статті 19 Конституції України, а тому бездіяльність МВС України, що полягає у ненаданні ОСОБА_1 достовірної та повної інформації на його запит на інформацію від 24.02.2021, є протиправною.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що зважаючи на встановлені обставини справи та наведені вище норми закону, якими врегульовані спірні правовідносини, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне з метою ефективного захисту прав позивача вийти за межі позовних вимог, визнати протиправною бездіяльність МВС України, що полягає у ненаданні ОСОБА_1 достовірної та повної інформації на його запит на інформацію від 24.02.2021 та зобов`язати МВС України надати ОСОБА_1 достовірну та повну інформацію на його запит на інформацію від 24.02.2021, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Відмовляючи у стягненні моральної шкоди на користь позивача, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження наявності моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із загальними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Правовідносини, які складаються у сфері розгляду звернень суб`єктів стосовно отримання публічної інформації, врегульовані Конституцією України, Законом України "Про інформацію", Законом України "Про доступ до публічної інформації" та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

За змістом статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Законом України "Про доступ до публічної інформації" регламентований порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Отже, за змістом наведеної статті можна виділити такі ознаки публічної інформації:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Відповідно до положень статті 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

За змістом пункту 6 частини першої статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" на розпорядників публічної інформації покладені обов`язки надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Виходячи із системного аналізу зазначених правових норм, на розпорядників публічної інформації покладено обов`язок надавати на запити зацікавлених осіб вже реально існуючу на момент отримання запиту (тобто раніше створену і в силу цього вже наявну в розпорядженні) інформацію.

Частинами першою - третьою статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Розпорядник інформації зобов`язаний надати запитувачу інформації письмову відповідь на запит про інформацію у строк, встановлений статтею 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", яка може містити запитувану інформацію, відмову в задоволенні інформаційного запиту або повідомлення про направлення інформаційного запиту належному розпоряднику.

Відповідно до частини першої статті 22 вищезазначеного Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Отже, будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що запит на інформацію є одним із видів забезпечення доступу до публічної інформації.

При цьому, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Судовим розглядом встановлено, що 24.02.2021 р. ОСОБА_1 звернувся до МВС України із заявою, в якій просив надати інформацію про розмір та всі складові (в відсотках та грошовому вимірі) нарахованого грошового забезпечення по кожній посаді старшого оперуповноваженого Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України за квітень 2012 року із зазначенням, у тому числі, всіх щомісячних надбавок, доплат, підвищень, премії, нарахованої індексації грошових доходів, надбавки за службу в умовах режимних обмежень тощо.

Листом Департаменту забезпечення діяльності апарату Міністерства внутрішніх справ України від 02.03.2021 № 358ЗІ/09, повідомлено ОСОБА_1 про те, що у 2012 році нарахування та виплата грошового забезпечення проводилось відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» та наказу МВС України від 31.12.2007 № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (надалі фактично міститься цитування витягів із цих нормативних актів). Також заявника повідомлено, що запитувану інформацію про складові грошового забезпечення за квітень 2012 року по кожній посаді старшого оперуповноваженого Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України надати немає можливості, у зв`язку з тим, що термін зберігання документів по виплаті заробітної плати та грошового забезпечення за 2012 рік закінчився та актом від 06.07.2020 № 20919/05/09-2020 відомості знищені.

В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що відповідно до вимог ст. 318 пункту 4.2 глави 4 розділу 1 Переліку № 578/5 передбачено, що термін зберігання відомостей про виплату грошей (грошового забезпечення) складає 3 роки.

Вказав, що позивача цікавила інформація, яка міститься саме в первинних документах по виплаті грошового забезпечення, а не звіт про суми нарахованої заробітної плати.

Разом з тим, в межах покладених повноважень, МВС 02.07.2020 було складено та затверджено акт про відбирання на знищення і знищення справ, журналів структурних підрозділів МВС України, де зокрема реєстраційним номерам з 21936 по 21940 було знищено відомості про виплату грошей (грошового забезпечення) за квітень 2012 року (копія витягу додано до відзиву МВС).

В свою чергу, позивач по справі в доводах апеляційної скарги вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що інформація про складові грошового забезпечення конкретної особи, яка станом на квітень 2012 року займала посаду старшого оперуповноваженого Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України наявна у розпорядника інформації - МВС України не ґрунтується на доказах, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували такий висновок суду першої інстанції, а відповідач, в свою чергу, не доводив суду про існування у нього даної інформації.

Також вказав, що висновок суду першої інстанції про те, що у відповідача залишилися на зберіганні розрахунково-платіжні відомості (особові рахунки) за вказаний період, ґрунтується не на доказах та фактичних обставинах у справі, а на припущеннях суду.

З приводу наведених вище доводів сторін, суд зазначає наступне.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначені в Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2009 р. № 499, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 12.03.2008 р. № 205/14896 (Інструкція № 499).

Наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12.04.2012 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 квітня 2012 р. за № 571/20884, затверджений Перелік типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів.

Згідно п. 678 розділу 7 Переліку № 578/5 строк зберігання документів щодо відомостей про застраховану особу, що підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню (персоніфікований облік) (з 2011 року звіт про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованих страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування (персоніфікований облік)) складає 75 років.

Відповідно до ст. 318 розділу І Переліку № 578/5 строк зберігання документів щодо відомостей на виплату грошей складає 3 роки; за відсутності розрахунково-платіжних відомостей (особових рахунків) - 75 років.

На підставі вказаних вище норм права, судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про те, що у разі знищення відомостей на виплату грошей за квітень 2012 року, за строком зберігання 3 роки, у відповідача повинні залишитися на зберіганні розрахунково-платіжні відомості (особові рахунки) за вказаний період, оскільки зворотнє буде суперечити вимогам законодавства України. Також суд першої інстанції правомірно зазначив, що доказів знищення розрахунково-платіжних відомостей (особових рахунків), у яких зазначені складові грошового забезпечення особи, що станом на квітень 2012 року займала посаду старшого оперуповноваженого Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України, відповідачем не надано.

При цьому, вказані висновки суду не ґрунтуються на припущеннях, а зроблені з приписів Переліку № 578/5, а відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, в силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України вказаних обставин не спростовано в доводах апеляційної скарги.

Посилання відповідача на те, що позивача цікавила інформація, яка міститься саме в первинних документах по виплаті грошового забезпечення, а не звіт про суми нарахованої заробітної плати не звільняє відповідача від обов`язку надати особі інформацію, яка міститься розрахунково-платіжних відомостях (особових рахунки) та яка повинна бути в наявності (у розпорядженні) відповідача, в силу вимог чинного законодавства і яка не була надана запитувачу.

Колегія суддів зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

У зв`язку з встановленими обставинами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності МВС України, що полягає у ненаданні ОСОБА_1 достовірної та повної інформації на його запит на інформацію від 24.02.2021 та зобов`язання МВС України надати позивачу достовірну та повну інформацію на його запит на інформацію від 24.02.2021, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Що стосується висновків суду в частині відмови у стягненні на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

В доводах апеляційної скарги в цій частині позивач по справі послався на те, що матеріали позову мають чітко визначений опис моральних страждань позивача та причин, які їх спричинили та які судом першої інстанції проігноровані.

Колегія суддів зазначає, що приписами ст. 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в ст.23 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України), відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.11.2019 по справі № 818/1430/17.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано та матеріали справи не містять доказів настання втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні ст.23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Крім того, позивачем не зазначено фактів, які б у системному зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача утворювали підстави для стягнення з останнього моральної шкоди.

Таким чином, позивачем не обґрунтовано підстав для стягнення моральної шкоди, не надано належних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення стану здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

При цьому, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав відповідач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім зазначеного, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Натомість, позивач жодним чином не обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди 20662,39 грн., окрім його прив`язки до розміру свого середнього щомісячного доходу

Разом з тим, саме по собі таке твердження позивача не є підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20662,39 грн., оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.

Колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга позивача також не містить належних обґрунтувань, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведено факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість зазначеної вимоги, що не підлягає задоволенню.

На підставі наведених вище обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 року по справі № 440/6289/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.С. Бартош
Судді З.Г. Подобайло А.М. Григоров