Справа № 400/5759/22
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 березня 2023 р. № 400/5759/22
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, АДРЕСА_2 ,

про:визнання протиправним та скасування рішення від 15.08.2022 № 1183,

ВСТАНОВИВ:

20 грудня 2022 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 (далі позивач) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (далі відповідач) про визнання протиправним і скасування рішення про відмову у перетині державного кордону на виїзд з України громадянину України від 15.08.2022 № 1183.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період дії воєнного стану встановлені законодавством обмеження щодо виїзду за кордон стосуються лише військовозобов`язаних, тобто осіб, які перебувають на військовому обліку. Оскільки позивач виключений з військового обліку, тому він має право на виїзд за кордон, а рішення відповідача про відмову йому в перетині державного кордону на виїзд з України є протиправним.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.12.2022 (а.с. 19-20) позовну заяву залишено без руху і надано позивачу п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду позовної заяви, оформленої відповідно до статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) з урахуванням оцінки суду, наведеної у мотивувальній частині цієї ухвали.

28.12.2022 позивач подав до суду заяву про усунення недоліків від 27.12.2022, до якої додав адміністративний позов, оформлений відповідно до статей 160, 161 КАС України (а.с. 23-28).

30.12.2022 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 29-31).

Оскільки суд розглянув цю справа у порядку письмового провадження, тому відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно з пунктом 1 наказу Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 № 16-о «Про тимчасове припинення відправки поштової кореспонденції Миколаївського окружного адміністративного суду в умовах воєнного стану» (а.с. 22) тимчасово припинено відправку вихідної кореспонденції Миколаївського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку.

Ухвала Миколаївського окружного адміністративного суду від 01.02.2022 про відкриття провадження та позовна заява з додатками надіслані відповідачу в його електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі та отримані ним 08.02.2023, що підтверджується довідкамиу електронного листа.

Відповідач правом на подачу відзиву не скористався. На підставі частини шостої статті 162 КАС України суд вирішив справу за наявними матеріалами.

Розглянувши позовну заяву, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Позивач є громадянином України, який у період з 28.09.2006 по 02.03.2016 відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби за вчинення особливо тяжкого злочину (пункти 4, 7, 12 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України), що підтверджується довідкою про звільнення серія ХЕР № 11290 від 03.03.2016 (а.с. 8).

Відповідно до відомостей, зазначених у тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного № НОМЕР_2 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 10.02.2021, позивач виключний з військового обліку військовозобов`язаних 02.02.2017 на підставі підпункту 6 пункту 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 7).

15.08.2022 він прибув до прикордонного пункту пропуску «Паланка» з метою перетину державного кордону України.

Цього ж дня уповноваженою особою підрозділу охорони державного кордону, а саме: старшим інспектором ПК впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » 25 прикордонного закону Державної прикордонної служби України майстер-сержантом ОСОБА_3 , прийнято Рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, № 1183 (далі Рішення № 1183) (а.с. 9), відповідно до якого позивачу відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України.

Рішення № 1183 прийнято на підставі статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України» з причин того, що ПКМУ № 57 не визначено порядок виїзду громадян України чоловіків категорії 18-60, які виключені з військового обліку за ст. 37 п. 6 пп. 6.

25.10.2022 позивач подав начальнику НОМЕР_1 прикордонного загону (а.с. 10) і керівнику Державної прикордонної служби України (а.с. 12) звернення, в яких просив надати йому роз`яснення про існування передбачених чинним законодавством заборон для нього щодо виїзду за кордон і, у разі їх відсутності, скасувати Рішення № 1183.

Листом від 03.11.2022 № 23/П-214-22Вих. (а.с. 11) відповідач за результатами розгляду звернення позивача проінформував його, що:

«… в зв`язку з пунктами 2-6 ПКМУ від 27.01.1995р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» визначено умови перетинання державного кордону України, особами, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та не визначені даними Правилами.

Таким чином надані Вами при перевірці документи не надають право на перетин державного кордону України.»

Поряд з цим, Адміністрація Державної прикордонної служби України листом від 13.11.2022 № 23/П-10167-15748 (а.с. 13) повідомила позивача, що:

«… в умовах дії на території України воєнного стану виїзд за кордон громадян України чоловічої статті віком від 18 до 60 років можливий виключно за умови наявності документального підтвердження приналежності їх до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації.

…

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація є складовою частину комплексу заходів, які здійснюються з метою забезпечення оборони держави.

Отже, громадяни України, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до законодавства можуть бути залучені до виконання робіт, що мають оборонний характер.

Враховуючи викладене, усі громадяни України, у тому числі й особи, виключені з військового обліку, зобов`язані виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету і територіальної цілісності України, робити свій посильний внесок щодо забезпечення національної безпеки.

…

Враховуючи викладене, інформуємо про відсутність повноважень в Адміністрації Держприкордонслужби щодо скасування винесеного відносно Вас рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину, який досяг 16-річного віку.»

Вважаючи Рішення № 1183 протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 33 Основного Закону України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частини другої статті 13 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948, кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (частина друга статті 29 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948).

Згідно з пунктами другим і третім статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних прав людини та основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, що не включені до Конвенції та першого Протоколу до неї, учиненого у Страсбурзі 16.09.1963, ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 № 475/97-ВР, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть встановлені жодні обмеження, крім тим, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, кожен має право вільно залишати територію Україну, за винятком обмежень, які встановлюються виключно законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України врегульовано Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли:

1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону;

3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень;

4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення до відбуття покарання або звільнення від покарання;

5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів;

10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

У разі накладення на громадянина адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого частиною сьомою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, йому тимчасово обмежується право на виїзд з України з дитиною строком на один рік з дня накладення адміністративного стягнення, крім випадку, коли є нотаріально посвідчена згода на виїзд дитини другого з батьків (частина шоста статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»).

Крім цього, відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції (стаття 64 Конституції України).

Згідно зі статтею 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, строк дії якого Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022 та від 06.02.2023 № 58/2023 продовжено з 05 години 30 хвилин відповідно 26.03.2022 строком на 30 діб, з 25.04.2022 строком на 30 діб, з 25.05.2022 строком на 90 діб, з 23.08.2022 строком на 90 діб, з 21.11.2022 строком на 90 діб та з 19.02.2023 строком на 90 діб.

Отже, у період з 24.02.2022 по 20.05.2023 в Україні діє воєнний стан.

Відтак в умовах воєнного стану (в період з 24.02.2022 по 20.05.2023) можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод, передбачені статтею 33 Конституції України, зокрема, додаткові тимчасові обмеження права громадянин України на виїзд з України.

Згідно з пунктом 19 статті 92 Основного Закону України виключно законами України визначаються правовий режим воєнного і надзвичайного стану, зон надзвичайної екологічної ситуації.

Частиною четвертою статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що у воєнний час забороняється виїзд призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України без дозволу відповідного керівника).

Отже, у воєнний час свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України призовників, військовозобов`язаних та резервістів є обмеженим.

Таким чином, у період дії воєнного стану право за виїзд з України обмежено для:
1) осіб, перелік яких визначений статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»;
2) призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Обмежень права щодо виїзду з України у воєнний час для інших громадян України (у тому числі, для жінок, які не є військовозобов`язаними; осіб, які можуть бути залучені до виконання робіт, що мають оборонний характер, тощо) законами України не встановлено.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Тобто Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями лише щодо визначення особливого режиму в`їзду і виїзду фізичних осіб у воєнний час, а не встановлення категорії осіб, які мають право виїзду з України чи в`їзду в Україну.

29.12.2021 Кабінет Міністрів України відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» затвердив Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, про що прийняв постанову № 1455 (далі Порядок № 1455).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 1455 правовою основою встановлення та здійснення заходів особливого режиму є Конституція України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях.

Пунктом 8 Порядку № 1455 встановлено, що перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Відповідно до пунктом 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.210 № 724) (далі Правила № 57), ці Правила визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Зокрема, Правилами № 57 визначено як загальний порядок виїзду громадян України, так і особливості виїзду певних категорій громадян України у воєнний час.

Згідно з пунктом 26 Правил № 57 (в редакції, чинній станом на 15.08.2022 день прийняття оскаржуваного рішення) у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 21 і 22 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому-восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку».

Із системного аналізу частини першої статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і Правил № 57 (в редакції, чинній станом на 15.08.2022) слідує, що пунктами 21, 22 і 26 Правил № 57 врегульовано особливості порядку перетину кордону виключно військовозобов`язаними особами у період дії на території України надзвичайного або воєнного стану.

Таким чином, на громадян України, які не є військовозобов`язаними (жінок, які не перебувають на військовому обліку, чоловіків, які досягли граничного віку перебування в запасі, тощо), дія норм пунктів 21, 22 і 26 Правил № 57 не поширюється.

Відповідно до абзацу п`ятого частини дев`ятої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовозобов`язані це особи, які перебувають у запасів для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

Виконання військового обов`язку в запасі полягає в дотриманні військовозобов`язаними порядку і правил військового обліку, проходження зборів для збереження та вдосконалення знань, навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни (частина сьома статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку в відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки та відповідних органах інших військових формувань.

Відповідно до частини шостою статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які:

1) призвані чи прийняті на військову службу;

2) проходять військову службу (навчання) у вищих військових закладах освіти і військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти;

3) визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку;

4) досягли граничного віку перебування в запасі;

5) припинили громадянство України;

6) були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину;

7) направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру;

8) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими.

Відтак громадяни України, які виключені з військового обліку, не вважаються такими, що виконують військовий обов`язок в запасі, і, відповідно, не є військовозобов`язаними.

Таким чином, громадян України, які виключені з військового обліку, у період дії воєнного стану мають право вільно залишати територію України, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Будь-яких особливостей стосовного правового статусу громадян України, які виключені з військового обліку, в частині права вільно залишити територію України за підставою виключення з військового обліку чинним законодавством не встановлено.

Суд встановив, що позивач виключний з військового обліку військовозобов`язаних 02.02.2017 на підставі підпункту 6 пункту 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного № НОМЕР_2 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 10.02.2021 (а.с. 7).

Крім цього, у матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що позивач відноситься до громадян України, яким тимчасово обмежено право на виїзд з України з підстав, встановлених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Відтак позивач не є військовозобов`язаним і не відноситься до громадян України, яким тимчасово обмежено право на виїзд з України з підстав, встановлених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», а тому 15.08.2022 він мав право вільно залишати територію України.

Згідно з оскаржуваним рішенням про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, № 1183 від 15.08.2022 (а.с. 9) позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України «На підставі статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України» з причин того, що у гр. ПАУГАРД ОЛЕГ Відповідно до ПКМУ № 57 не визначено порядок виїзду громадян України чоловіків категорії 18-60, які виключені з військового обліку за ст. 37 п. 6 пп. 6».

Проте, статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України» не передбачено такої підстави для відмови у перетинанні державного кордону України на виїзд з України як «не визначення ПКМУ № 57 порядку виїзду громадян України чоловіків категорії 18-60, які виключені з військового обліку за ст. 37 п. 6 пп. 6.»

Також, як вище суд вже зазначив, Правилами № 57 встановлено загальний порядок виїзду громадян України та особливості виїзду певних категорій громадян України у воєнний час.

Для громадян України, які виключені з військового обліку, тобто які вже не є військовозобов`язаними, Правилами № 57 не визначено особливостей перетину державного кордону України, а тому при перетині ними державного кордону до них застосовується загальний порядок, встановлений цими ж Правилами № 57.

З огляду на вищевикладене суд прийшов до висновку, що Рішення № 1183 є протиправним, оскільки:

на момент прийняття цього рішення (15.08.2022) позивач не був військовозобов`язаним (був виключений з військового обліку) і на нього не поширювалися особливості перетину державного кордону України, які встановлені пунктами 21, 22 і 26 Правил № 57, а також не було обмежено його право на виїзд з України з підстав, встановлених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», тобто він мав право на виїзд з території України;

це рішення прийнято на підставі статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» з причини, яка цією статтею не передбачена, а саме: «Відповідно до ПКМУ № 57 не визначено порядок виїзду громадян України чоловіків категорії 18-60, які виключені з військового обліку за ст. 37 п. 6 пп. 6».

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Квитанцією від 14.12.2022 № 0.0..1 (а.с. 1) підтверджується понесення позивачем судових витрат у розмірі 992,40 грн на сплату судового збору за подачу адміністративного позову, а тому ця сума підлягає відшкодуванню шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

У позовній заяві позивач заявив клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку в сумі 8000,00 гривень.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

У підтвердження факту надання позивачу адвокатом Сулимою Вадимом Володимировичем правничої допомоги ним до суду подано витяг з договору № 27 від 10.10.2022 про надання правничої допомоги (а.с. 15), Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія МК № 568 від 21.06.2019 (а.с. 14) і Ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1063422 від 14.12.2022 (а.с. 16).

У наданому до суду витягу з договору № 27 від 10.10.2022 про надання правничої допомоги (а.с. 15) не зазначено вартість послуг та винагороди адвоката.

Крім цього, позивач не надав суду будь-яких доказів, які свідчили б про здійснення ним оплати послуг правничої допомоги.

Таким чином, зазначені у позовній заяві витрати документально непідтверджені і недоведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.

Оцінивши вищезазначені документи, суд прийшов до висновку про непідтвердження позивачем факту понесення ним витрат на професійну правничу допомогу.

Відтак витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн не підлягають стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позову ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати Рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, від 15.08.2022 № 1183, прийнятого старшим інспектором ПК впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_3 .

3. Стягнути на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 992 (Дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

4. У задоволені клопотання ОСОБА_2 про стягнення з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України на його користь судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 20 березня 2023 року