Справа № 480/1152/22
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 р.Справа № 480/1152/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Дуднік Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Є.Д. Кравченко) від 29.06.2022 року (повний текст складено 11.07.22 року) по справі № 480/1152/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у Сумській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Сумського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04.05.2017 № 8445-1303 на суму 6026,16 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ГУ ДПС у Сумській області протиправно винесено податкове повідомлення-рішення по сплаті орендної плати за 2016 рік в сумі 6026,16 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 року по справі №480/1152/22 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодилася з рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у судовому засіданні, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 жовтня 2010 року між Сумською міською радою та громадянкою ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,04 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . з нормативною грошовою оцінкою 119078,00 грн. (пункт 1.1 Договору) (а.с. 24-30). Відповідно до пункту 2.2. Договір укладено терміном до 26 травня 2035 року. Відповідно до пункту 3 Договору орендна плата на рік становить 0,09% від нормативної грошової оцінки землі.

Договір було затверджено рішенням Сумської міської ради від 15 грудня 2010 року № 19-МР, зареєстровано у управлінні Держкомзему у місті Суми, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08 червня 2011 року за № 00102.

Враховуючи вимоги ст. 288, ст. 289 ПК України, 04.05.2017 Головним управлінням ДФС у Сумській області було прийнято податкове повідомлення-рішення № 8445-1303, яким визначено суму грошового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб ОСОБА_1 за 2016 рік у сумі 6026,16 грн. (а.с. 55).

Відповідно до рішення Сумської ради № 4307-МР від 06.05.2015 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Суми» базова вартість одного квадратного метра м. Суми з 2016 року становила 218,36 грн.

Згідно із розрахунком орендної плати за земельну ділянку ОСОБА_1 (а.с. 83) річна сума орендної плати на 2016 рік розрахована наступним чином:

Площа згідно договору оренди - 0,0400 га.

Нормативно грошова оцінка 1 гa з урахування індексації - 5021800 грн.

Ставка орендної плати згідно із п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755 - VI із змінами та доповненнями на 2016 рік - 3%

Отже, орендна плата на 2016 рік, - 0,0400га * 5021800 грн. * 3% = 6026,16 грн. (річна сума).

Не погодившись з винесеним контролюючим органом податковим повідомленням-рішенням, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що у позивача наявний обов`язок щодо сплати орендної плати за земельну ділянку за 2016 рік, у зв`язку з чим контролюючим органом правомірно здійснено розрахунок визначеного податкового зобов`язання та прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, строк винесення податкового повідомлення-рішення не призводить до відсутності у позивача обов`язку щодо платного користування землею.

В доводах апеляційної скарги позивач по справі послалася на те, що ГУ ДПС у Сумській області при винесенні спірного податкового повідомлення-рішення протиправно розраховано суму орендної плати в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки замість 0.09%, як це передбачено Договором оренди від 15.10.2010 року. Вказала, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу. Таким чином податкове повідомлення-рішення повинно було складено податковим органом до 01 липня 2016 року, натомість було складено 04 травня 2017 року. Зазначила, що станом на 04 травня 2017 року Податковий кодекс України вже не містив норми, що річна сума орендної плати не може бути меншою 3 відсотків від нормативної грошової оцінки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема щодо визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальності за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України (далі за текстом ПК України).

Згідно з п. 6.1 ст. 6 ПК України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 16.1 ст. 16 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний, зокрема, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За визначенням пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки, об`єктом оподаткування - земельна ділянка, надана в оренду.

За приписами п. 285.1 ст. 285 ПК України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.

Відповідно до п. 285.2 ст. 285 ПК України базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

За приписами п. 286.5 ст. 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Пунктом 288.1 ст. 288 ПК України визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Згідно з п. 288.4 ст. 288 ПК України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Відповідно до п. 288.5 ст. 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки; для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.

Зі змісту зазначених правових норм убачається, що законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу з орендної плати за земельні ділянки незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

Таким чином, з набранням чинності ПК України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

Виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 ПК України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 цього Кодексу, враховуючи при цьому положення ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, по факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Вказана правова позиція також відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постановах від 07.08.2018 у справі № 826/20301/13-а, від 25.02.2019 у справі № 805/4039/16-а.

Пунктом 288.7 ст. 288 ПК України встановлено, що податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.

За нормами п. 289.1 ст. 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Щодо розміру орендної плати за землю, колегія суддів зазначає, що ПК України встановлено тільки обмеження щодо максимального та мінімального розміру орендної плати за землю (п. 288.5 ст. 288 ПК України). За цим виключенням, інші питання щодо розміру орендної плати регулюються виключно договором оренди.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним та Цивільним кодексами України, Законом України від 06.10.1998 року, № 161-XIV "Про оренду землі" (далі - Закон № 161-XIV), іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди.

За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону № 161-XIV, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 161-XIV орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно зі ст. 13 Закону № 161-XIV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 Закону № 161-XIV визначені істотні умови договору оренди, серед яких є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Судовим розглядом встановлено, що 15 жовтня 2010 року між Сумською міською радою та громадянкою ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,04 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . з нормативною грошовою оцінкою 119078,00 грн. (пункт 1.1 Договору) (а.с. 24-30). Відповідно до пункту 2.2. Договір укладено терміном до 26 травня 2035 року. Відповідно до пункту 3 Договору орендна плата на рік становить 0,09% від нормативної грошової оцінки землі.

Колегія суддів зазначає, що посилання апелянта на те, що при податковим органом при винесенні спірного податкового повідомлення-рішення протиправно розраховано суму орендної плати в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки замість 0.09%, як це передбачено Договором оренди від 15.10.2010 року є помилковими, оскільки виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 ПК України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 цього Кодексу, тобто справляння податків здійснюється на підставі саме приписів ПК України і не може базуватися на умовах цивільно-правового договору.

Суд також зазначає, що під час розрахунку суми орендної плати при укладанні договору оренди земельної ділянки використовувалася грошова оцінка 2010 року (нормативна грошова оцінка землі станом на момент укладання договору). З 2010 року щорічно була проведена індексація нормативної грошової оцінки землі, відповідно до рішення Сумської ради № 4307-МР від 06.05.2015 р. «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Суми» була змінена базова вартість одного квадратного метра м. Суми з 2016 року і становила 218,3 грн.

Посилання апелянта на те, що станом на 04 травня 2017 Податковий кодекс України вже не містив норми про те, що річна сума орендної плати не може бути меншою 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, є помилковими, оскільки відповідно до пункту 285.1 статті 285 ПК України встановлено, що базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік та оскільки спірним податковим повідомленням-рішенням визначено суму грошового зобов`язання з орендної плати за податковий (звітний) період - 2016 рік, правомірним є застосування податковим органом норм, які діяли протягом вказаного періоду, тобто у 2016 році.

Згідно рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 року у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) за загальновизнаним принципом права, закони та нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Що стосується посилання апелянта на порушення контролюючим органом строків прийняття податкового повідомлення-рішення, колегія суддів зазначає, що згідно з приписами п. 102.1 ст. 102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

При вирішенні спірних правовідносин суд враховує, що пропуск податковим органом встановленого абз. 1 п. 286.5 ст. 286 ПК України строку (до 1 липня поточного року) нарахування та надсилання податкового повідомлення-рішення не спростовує наявність у позивача податкового обов`язку здійснити сплату відповідних грошових зобов`язань.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 820/5357/17, від 28 лютого 2020 року у справі № 804/4231/16 від 30 вересня 2021 у справі № 0440/4935/18 та від17.02.2022 у справі № 815/4330/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

На підставі наведених вище обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що податкове повідомлення-рішення від 04.05.2017 № 8445-1303 на суму 6026,16 грн. є правомірним та скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 року по справі № 480/1152/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя Н.С. Бартош
Судді А.М. Григоров З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 17.03.2023 року