Справа № 460/26995/22
Суддя: Д.Є. Махаринець
Дата ухвалення: 2023-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Д.Є. Махаринця, розглянувши в порядку письмового провадження заяву про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, ухваленого в адміністративній справі за позовом
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій,
У провадженні суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_1 , про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.11.2022 у справі №460/26995/22 визнано протиправними дії щодо призову ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу ОСОБА_1 , зобов`язано командира військової частини Військова частина НОМЕР_2 при прийнятті рішень щодо проходження військової служби військовослужбовцем особового складу Збройних Сил України військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 виконувати вимоги статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" якою встановлено, що військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання з урахуванням висновків суду в даній справі.

Судове рішення у справі №460/26995/22 набрало законної сили 07.12.2022.

27.02.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом якої просив:

- визнати протиправними дії командира військової частини Військова частина НОМЕР_2 при прийнятті рішень щодо проходження військової служби військовослужбовцем особового складу Збройних Сил України військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 без врахування вимог статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

- заборонити командиру військової частини Військова частина НОМЕР_2 при прийнятті рішень щодо проходження військової служби військовослужбовцем особового складу Збройних Сил України військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 не виконувати вимоги статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а саме: щодо проходження військової служби без його згоди і не за місцем проживання.

Заява обґрунтована тим, що всупереч вимогам ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» при прийнятті рішень щодо проходження військової служби існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам позивача, а саме: намір відповідача щодо переведення ОСОБА_1 для проходження військової служби поза місцем його проживання, яке захищене відповідним судовим рішенням.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання судового рішення, суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частинами 2, 4 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Аналогічні положення містить Кодекс адміністративного судочинства України, зокрема, нормами статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 Європейський суд з прав людини зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У справі "Іммобільяре Саффі проти Італії" наголошено, що право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіцький проти України» від 26.07.2012).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України" від 26.04.2005).

Як зазначалося вище, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.11.2022 у справі №460/26995/22 зобов`язано командира військової частини Військова частина НОМЕР_2 при прийнятті рішень щодо проходження військової служби військовослужбовцем особового складу Збройних Сил України військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 виконувати вимоги статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" якою встановлено, що військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання з урахуванням висновків суду в даній справі.

У мотивувальній частині рішення вказано, що ОСОБА_1 було призвано на військову службу в ході мобілізації. ОСОБА_1 є багатодітним батьком та має на утриманні 6 дітей віком до 18 років.

Статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років (такі жінки та чоловіки можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання).

Тобто, на час виникнення спірних правовідносин, позивач відповідно до статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" підлягав призову на військову службу під час мобілізації тільки за його згодою і тільки за місцем проживання.

Відтак, з огляду на наведене, командир військової частини Військова частина НОМЕР_2 при прийнятті рішень щодо проходження військової служби військовослужбовцем особового складу Збройних Сил України військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 повинен був враховувати вимоги статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" якою встановлено, що військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання.

Прийняття рішень щодо проходження військової служби військовослужбовцем ОСОБА_1 без урахування висновків суду у справі №460/26995/22 (у тому числі щодо подальшого переміщення позивача) суперечитимуть пункту 9 частини першої статті 129, статті 129-1 Конституції України.

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

У Рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Відповідно до частини 1 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа-позивач, на користь якого ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно з частиною шостою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Приписи частини першої, другої статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про необхідність усунення причин та умов що сприяють порушенню закону

У Х В А Л И В :
Задовольнити заяву ОСОБА_1

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 спрямовані на невиконання рішення суду в справі 460/26995/22 щодо зміни місця проходження військової служби ОСОБА_1 як особи на яку поширюється дія статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" якою встановлено, що військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання

Командиру військової частини НОМЕР_2 вжити заходів щодо усунення причин і умов що сприяли порушенню закону при визначенні порядку та місця проходження військової служби військовослужбовцем особового складу Збройних Сил України військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 , а саме порушення вимог статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" якою встановлено, що військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і виключно за місцем їх проживання; в подальшому не допускати порушень вимог статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та зміни фактичного місця проходження служби ОСОБА_1 за межі Рівненської області без його відповідної письмової згоди.

Направити окрему ухвалу до Військової частини НОМЕР_1 для реагування та вжиття заходів щодо усунення порушення, встановленого судом.

Про виконання окремої ухвали повідомити суд не пізніше одного місяця після її надходження.

Повний текст ухвали складений 14.03.2023.

Суддя Д.Є. Махаринець