Справа № 460/49133/22
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2023-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/49133/22 пров. № А/857/821/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року про повернення позовної заяви (головуючий суддя Дуляницька С.М., м. Рівне) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ради адвокатів Рівненської області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з позовом до Ради адвокатів Рівненської області, в якому просив: визнати протиправними дії, що перешкоджають у доступі до адвокатської професії та здійсненні незалежної адвокатської діяльності, а саме - прийняття рішення Ради адвокатів Рівненської області від 27.05.2022 №122; зобов`язати Раду адвокатів Рівненської області утримуватися від дій, що перешкоджають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у доступі до адвокатської професії та здійсненні незалежної адвокатської діяльності; визнати протиправною бездіяльність Ради адвокатів Рівненської області, що полягає у невидачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; зобов`язати Раду адвокатів Рівненської області видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю; стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок суб`єкта владних повноважень - Ради адвокатів Рівненської області, матеріальну шкоду в розмірі 120222 грн; стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок суб`єкта владних повноважень - Ради адвокатів Рівненської області, моральну шкоду в розмірі матеріальної, а саме - 120222 грн.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року позовну заява залишено без руху, запропоновано усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду:

оригіналу документа про сплату суми судового збору у визначеному розмірі за позовні вимоги немайнового (визнання незаконними дій/бездіяльності, зобов`язання вчинити дії) та майнового характеру (стягнення матеріальної та моральної шкоди), всього в сумі 3396,84 грн. (перерахування коштів здійснюється за реквізитами, зазначеними на сайті https://adm.rv.court.gov.ua/sud1770/gromadyanam/tax/ ;

належного обґрунтування заподіяння моральної шкоди позивачу та доказів на підтвердження наявності підстав для відшкодування моральної шкоди;

шляхом подання до суду в електронній формі доказів надіслання відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів листом із описом вкладення.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року позовну заяву і додані до неї документи повернуто позивачу, з підстав передбачених п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить скасувати спірну ухвалу і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі зазначає, що згідно з приписами частини першої статті 5 КАС України щодо способів судового захисту, які кореспондують з положеннями частини другої статті 245 КАС України щодо повноважень суду при вирішенні справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом: визнання протиправним і скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень - коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішують судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що позовну вимогу про відшкодування шкоди, заявлену в адміністративному судочинстві, обов`язково зумовлює вимога про вирішення публічно-правового спору (наприклад визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень). За такого правового регулювання вимога про відшкодування шкоди не є об`єктом, за який справляється судовий збір. Водночас за вимогу, яка її зумовлює, такий збір сплачується.

Апелянт вважає, що зазначені ним у позовній заяві вимоги немайнового характеру є однією вимогою, за яку сплачено у встановленому законом порядку судовий збір, а вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю відповідача не є об`єктом, за який справляється судовий збір.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України №2747-IV від 06.07.2005 (далі - КАС України), у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Тобто особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування у спорі покладається на відповідача-суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій чи законність прийнятих рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення, або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо), що їх належить встановити при ухваленні судового рішення у справі. На думку позивача, вимога суду «надати докази на підтвердження наявності підстав» є перекладанням обов`язку доказування з відповідача (суб`єкта владних повноважень) на позивача

Наведені в позовній заяві обґрунтування наявності моральної шкоди, з посиланням на практику ЄСПЛ, позивач вважає достатніми для того, аби відповідач визнав їх, або ж спростував, а суд, заслухавши позицію відповідача, виніс обґрунтоване законне рішення.

На думку позивача, в цій частині ухвали суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні частини позовних вимог без розгляду справи по суті, оскільки прийняти рішення про достатність, чи недостатність, наявність чи відсутність тих чи інших підстав для задоволення позовних вимог суд може, лише розглянувши справу по суті, оцінивши правову позицію та аргументацію сторін.

Також, не погоджується з твердженням суду про те, що «У той же час, позивачем у позовній заяві не зазначено чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.»

Зазначене твердження не відповідає фактичним обставинам, оскільки в позовній заяві позивачем зазначено, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім того, оскільки в позивача були частково відсутні докази на обґрунтування своїх позовних вимог, відповідно до ст. 80 КАСУ ним було одночасно з позовною заявою подано клопотання про витребовування доказів в відповідача, яке судом до уваги також прийнято не було.

Крім того, відповідно до принципу змагальності, по результатах розгляду відзиву відповідача на позовну заяву, позивач має право додатково подати суду, або витребувати в позивача ті чи інші докази, уточнити позовні вимоги, частково або повністю відмовитися від позовних вимог, проте суд оскаржуваною ухвалою позбавив позивача можливості реалізувати свої процесуальні права.

Позивач вважає, що вимога надсилання відповідачу копії позовної заяви з урахуванням його статусу та зазначених вище позицій Верховного суду не є належним виконанням положень чинного законодавства щодо вчинення процесуальних дій.

Копію позовної заяви з додатками було направлено відповідачу на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 Для забезпечення законних інтересів відповідача позивачем додатково було направлено електронну копію позовної заяви на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зазначена на офіційному сайті НААУ.

Ідентифікатор зазначеної вище адреси очевидно співпадає з ініціалами та прізвищем голови Ради адвокатів Рівненської області, який сам має статус адвоката, а отже, зобов`язаний вчиняти процесуальні дії в електронній формі.

Докази направлення копії позовної заяви додаються у вигляді скриншоту, та файлів підтвердження доставки, які містяться в матеріалах справи.

Таким чином, повернення позовної заяви виключно з підстав ненадання позивачем доказів надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів, за умови наявності у суду інформації про надіслання таких документів, а також з урахуванням обов`язку суду направити копію позову та доданих документів відповідачу у разі відкриття провадження у справі, представляє собою по суті надмірний формалізм у тлумаченні національного процесуального законодавства, чим невиправдано обмежується доступ позивача до правосуддя.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції вірно врахував, що адміністративний процес - це правовідносини, що складаються під час розгляду й вирішення судом публічно-правових спорів, зарахованих до адміністративної юрисдикції. Передусім це відносини між судом і особами, які беруть участь у справі (сторони, треті особи, представники), чи іншими учасниками адміністративного процесу (свідок, експерт, перекладач тощо).

Ці відносини врегульовують правила адміністративного судочинства.

Правила судочинства є вимогами для виконання умов (норма поведінки, норми права чи процесу) всіма учасниками певної процесуальної дії, за виконання яких передбачено заохочення, а за невиконання - покарання.

Адміністративний процес складається із конкретних вимог, які є імперативними для його учасників, тому невиконання цих вимог будь-яким учасником має своїм неодмінним наслідком застосування санкцій.

Положеннями ч.1 ст.171 КАСУ передбачено, що суддя наділений повноваженням (правом) вирішувати питання щодо прийнятності позовної заяви для розгляду та забезпечення належних передумов для ефективного розгляду справи. Для виконання цього повноваження суддя має відповідні процесуальні інструменти, зокрема, право залишити позовну заяву без руху з покладанням на учасника процесу обов`язку виконати вимоги суду для усунення прогалин та недоліків, що стають на заваді розгляду справи. Суд також має достатні повноваження для встановлення адміністративної процесуальної діє- та правоздатності кожного учасника процесу, що відіграє визначальну роль для вирішення питання можливості відкриття провадження у справі.

У встановлений судом першої інстанції строк позивачем не усунуто недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі від 05.12.2022, а саме: подання оригіналу документа про сплату суми судового збору у визначеному розмірі за позовні вимоги немайнового (визнання незаконними дій/бездіяльності, зобов`язання вчинити дії) та майнового характеру (стягнення матеріальної та моральної шкоди), всього в сумі 3396,84 грн. (перерахування коштів здійснюється за реквізитами, зазначеними на сайті https://adm.rv.court.gov.ua/sud1770/gromadyanam/tax; належного обґрунтування заподіяння моральної шкоди позивачу та доказів на підтвердження наявності підстав для відшкодування моральної шкоди; шляхом подання до суду в електронній формі доказів надіслання відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів листом із описом вкладення.

Положеннями ч.1 ст. 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Вказана норма кореспондується зі ст.370 КАСУ, при цьому ухвала суду, згідно ст.241 КАСУ є різновидом судового рішення.

Згідно ч.5 ст. 44 КАСУ, учасник справи зобов`язаний виявляти повагу до суду; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені судом, не приховуючи їх.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його правами та обов`язками. У рішенні Європейського суду з прав людини «Чуйкіна проти України» ((CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) 13 січня 2011 року ОСТАТОЧНЕ) вказано, що "стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28- 36, Series A № 18)».

Доступ до правосуддя включає не лише можливість подати заяву до суду, йому відповідає обов`язок суду розглянути справу по суті з винесенням остаточного рішення по справі, яке підлягає обов`язковому виконанню. Виконання в розумний термін також є невід`ємною частиною права на доступ до суду.

Верховний Суд у справі №705/5060/18 акцентував увагу на тому, що «Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті.

Правила, що регулюють офіційні кроки та строки, які мають бути дотримані при подачі апеляційної скарги або заяв на судовий перегляд, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності».

Суд нагадав, що «... національні органи влади, зокрема суди, мають вирішувати проблеми тлумачення внутрішнього законодавства, їх роль обмежується перевіркою відповідності результатів такого тлумачення Конвенції.

Це стосується, зокрема, тлумачення судами процесуальних норм, таких як строки подання документів або подання апеляцій (рішення у справі «Кунерт проти Польщі», заява № 8981/17, від 04 квітня 2019 року)».

Далі Верховний Суд зазначив: «Отже, залишаючи позовну заяву без руху, позивач був поінформований про обов`язок виправити недоліки вказаної заяви, а саме: привести її зміст та форму до вимог процесуального законодавства. Отже, оскільки він (позивач) не подав позовну заяву, яка повинна відповідати вимогам закону, і таким чином, не вичерпав наявних засобів захисту свого права, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про визнання позовної заяви неподаною та її повернення».

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки у встановлений судом строк позивачем не усунуто недоліки, вказані в ухвалі суду від 05.12.2022, то позовну заяву слід повернути позивачеві.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рухвала відповідає нормам процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року про повернення позовної заяви по справі № 460/49133/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін