Справа № 460/25623/22
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2023-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/25623/22 пров. № А/857/18010/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року (головуючий суддя Дуляницька С.М., м. Рівне) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2017 по 26.07.2022 у розмірі 35565,18 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року позов задоволено, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2017 по 26.07.2022. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2017 по 26.07.2022 в розмірі 35656 грн 18 коп (без утримання податків та обов`язкових платежів). Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судові витрати на користь ОСОБА_1 в розмірі 992 грн. 40 коп.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку та просить скасувати таке і постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач до моменту звільнення був військовослужбовцем військової служби за контрактом, порядок проходження служби, виконання службових обов`язків та звільнення з військової служби регулюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указом Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», Наказом МОУ №170 від 10.04.2009 року «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», статутами Збройних сил України та іншими законодавчими та підзаконними нормативно- правовими актами, що регулюють питання проходження військової служби.

Також, Листом Міністерства Соціальної Політики від 24.07.2013 р. №774/13/84-13 надано роз`яснення щодо поширення КЗпП України на військовослужбовців:

«Департамент заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України розглянув звернення і в межах компетенції повідомляє:

Відповідно до Закону України від 25.03.92 р. N 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці - це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань.

При цьому, згідно зі статтею 2 вищезазначеного Закону України військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Стаття 3 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

Виходячи з наведеного повідомляємо, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, створених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється».

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 4 Закону України «Про оплату праці» Джерелом коштів на оплату праці для установ і організацій, що фінансуються з бюджету (в тому числі і в/ч НОМЕР_1 ) є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України (Оплата праці, а також порядок виплати коштів при звільненні) врегульовано нормами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 розділу 1 Порядку грошове забезпечення будь - якого військовослужбовця включає щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать:

посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; - премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Відповідно до пункту 4 розділу 1 Порядку грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, рядового, сержантського та старшинського складу, включає:

посадовий оклад; - оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.

Пункт 8 розділу 1 Порядку передбачає, шо грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується:

щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий: одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Відповідно до абзацу 3 пункту 7 розділу 1 Порядку військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення що відображено у наказі в/ч НОМЕР_1 .

На основі вищевикладеного, апелянт вважає, що порушень з боку посадових осіб в/ч НОМЕР_1 немає. Порядок дозволяє виплачувати військовослужбовцям (незалежно від статусу діючого або військовослужбовця запасу) грошове забезпечення не в день видання наказу, а у визначені пунктом 8 розділу 1 Порядку терміни а саме: в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату.

Пункт 14 розділу 1 Порядку грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього (в даному трудовому спорі - по день звільнення з лав Збройних Сил України а не по день фактичного перерахування на картковий рахунок позивача).

Відповідно до пункту 1 розділу 31 Порядку грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується:

військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади;

Предмет спору (несвоєчасно виплачені суми) не входив у склад грошового забезпечення на момент виникнення спірних правовідносин та не міг бути виконаний згідно вимог нормативно-правових актів до моменту вирішення спорів в аналогічних справах Верховним Судом.

Відповідно до статті 2 Закону України Про оборону України та статті 15 Закону України «Про Збройні Сили України» фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок і в межах коштів, визначених у законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

На момент виникнення спірних правовідносин відповідачем було виконано всі вимоги чинного законодавства України та Закону України про Державний бюджет України за відповідні роки проходження служби позивачем у в/ч НОМЕР_1 , а всі належні позивачу виплати були відомі з наказу про виключення зі списків, крім того звільнення з військової служби відбувалося за відома та за бажанням військовослужбовця, про бажання продовжувати службу до моменту повного розрахунку та якого саме розрахунку позивач ніяким чином відповідача не повідомляв та відповідного рапорту (заяви) не писав.

Відповідно до Інструкції про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України, а також правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України, затверджених наказом Міністерства оборони України від 22 травня 2017 року № 280, в/ч НОМЕР_1 неприбуткова юридична особа і є розпорядником коштів третього ступеня відповідно до чинного законодавства. Військовий комісар керує фінансово-господарською діяльністю частини, розпоряджається згідно з чинним законодавством України коштами, забезпечує цільове, ефективне їх використання і зобов`язаний організувати фінансове забезпечення згідно з вимогами чинного законодавства України, забезпечити своєчасне витребування і отримання коштів від забезпечувального фінансового органу, своєчасно розглядати заяви з питань соціальних виплат особовому складу частини, вживати заходів для їх вирішення.

Відповідно до абзацу 2 статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» військова частина, як суб`єкт господарської діяльності за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов`язаннями військової частини несе Міністерство оборони України.

На основі вищевикладеного, враховуючи дозвільні норми пункту 8 розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 07 червня 2018 року № 260, щодо виплати грошового забезпечення в поточному місяці за минулий, виплати додаткових видів грошового забезпечення в місяці видання наказу (а не в день його видання, підпису та проставленні на ньому гербової печатки) про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату, командування в/ч НОМЕР_1 не вбачає порушень прав при звільненні з військової служби позивача

Норми Порядку, якими керуються посадові особи в/ч НОМЕР_1 під час здійснення нарахування, замовлення коштів та виплати не передбачають обов`язку здійснити перерахунок коштів саме у день звільнення (в день виключення зі списків особового складу частини), як вважає позивач. Вищевказані норми надають органам виконавчої влади (в тому числі в/ч НОМЕР_1 ) дискреційні повноваження, надані Законодавством України - тобто компетенція суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення щодо виплати грошового забезпечення належного позивачеві станом на день звільнення, у строки та в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Відповідно до абзацу 3 пункту 7 розділу 1 Порядку військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення, що відображено у наказі командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині).

Розділ 31 «Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби» Порядку не передбачає виплату належного грошового забезпечення саме в день виключення зі списків особового складу частини.

Також, згідно з п.41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Пунктом 57 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» зазначено, що відповідно до статті 117 КЗпП «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117).

Частина друга статті 117 зазначеного Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої цієї статті. Таким чином, відсутні обґрунтовані підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Крім того, апелянт зазначає, що позивач уже звертався до суду (справа №460/17129/21) стосовно визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2017 по 25.11.2021 року в сумі 6956 грн. 00 коп.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2017 по 25.11.2021 року в сумі 6956 грн. 00 коп.

22 березня 2022 року по справі №460/17129/21 Рівненським окружним адміністративним судом даний позов було задоволено повністю.

Військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу, проте Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.07.2022 у справі №460/17129/21 апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_2 поверненно.

08 серпня 2022 року Рішеня Рівненського окружного адміністративного суду від 22 березня 2022 року по справі №460/17129/21 було виконано військовою частиною НОМЕР_1 та виплачено позивачу середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01.02.2017 по 25.11.2021 року в сумі 6956 грн. 00 коп.

Тобто, позивачу уже було випалчено середній саробіток в сумі 6956 грн. 00 коп. за період з з 01.02.2017 по 25.11.2021 року.

Апелянт зазначає, що в позовній заяві по теперішній справі № 460/25623/22 позивач просить виплатити йому середній заробіток за період з 01.02.2017 по 26.07.2022 року, проте даний період включає в себе період за який уже було виплачено з 01.02.2017 по 25.11.2021 року, зігдно рішеня Рівненського окружного адміністративного суду від 22 березня 2022 року по справі №460/17129/21.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 31.01.2017 №24 ОСОБА_1 звільнений у запас з військової служби та виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 31.01.2017.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.03.2022 у справі №460/483/22 позов задовольнити повністю: визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо врахування серпня 2015 та січня 2016 року як базового місяця при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 31 січня 2017 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 31 січня 2017 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з врахуванням виплачених сум. Рішення набрало законної сили 22.06.2022.

На виконання вказаного рішення суду індексацію грошового забезпечення перераховано на картковий рахунок позивача 27.07.2022 в розмірі 35637,21 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку.

Розглядаючи спір суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до п.1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з п.2, 4 ст.9 Закон №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Так, п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 ( у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як уже зазначалось вище, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.03.2022 у справі №460/783/22 встановлено непроведення повного розрахунку відповідача із позивачем в день його звільнення (встановлено не виплату індексації грошового забезпечення).

У даній спірній ситуації , судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено те, що, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов правильного висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Судом першої інстанції з`ясовано, що позивач звільнений із військової служби 31.01.2017, індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2017 виплачено 27.07.2022, шляхом перерахування на картковий рахунок коштів в сумі 35637,21 грн.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 висловлено правову позицію, яка підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 в справі №810/451/17, відповідно до якої ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, а саме: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Водночас, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Також, судом першої інстанції вірно враховано, що обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно до пункту 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п.5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про доходи від 14.09.2022 №2/1218 позивачу за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошового забезпечення за січень 2017 року 7445,02 грн та за грудень 2016 року 7445,02 грн, всього 14890,04 грн.

Протягом цих двох місяців було 62 календарних дні. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 240,16 грн (з розрахунку 14890,04грн/62 календарний день).

Період з 01.02.2017 (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу) по 27.07.2022 (дата виплати індексації) охоплює 2002 дні. Отже, середній заробіток за час затримки виплати позивачу індексації становить 480800,32 грн. (з розрахунку: 240,16грн х 2002 дні).

Суд першої інстанції вірно вважав, що в порівнянні із розрахованою сумою індексації 35637,21грн, суму 480800,32 грн не можна вважати співмірною, оскільки остання значно перевищує суму такої індексації.

Відповідно судом першої інстанції правильно враховано висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, а саме, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи задоволено позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача буде визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2017 по 26.07.2022 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2017 по 26.07.2022 в розмірі 35656,18.

Щодо доводів відповідача про те, що за період з 01.02.2017 по 25.11.2021 позивачу вже виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на виконання рішення суду № 460/17129/21, то суд першої інстанції вірно зазначив, що у даній справі позивач просить середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення. А відтак, покликання позивача на те, що період обчислення суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні з 01.02.2017 по 25.11.2021 вже був предметом судового розгляду не може братися до уваги в даній справі, оскільки в справі №460/17129/21 розглядалося питання щодо затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки, а предмет спору в даній справі - розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно вважав, що позов підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року по справі № 460/25623/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін