Справа № 380/25974/21
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2023-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/25974/21 пров. № А/857/12967/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою Міністерство оборони України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року (суддя першої інстанції Костецький Н.В., м. Львів, повний текст складено 19.04.2022)

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправною відмови у призначенні одноразової грошової допомоги; скасування рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, оформлене пунктом 11 протоколу від 12.08.2021 року №126; зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії виходячи з щомісячного розміру грошового забезпечення позивача станом на 09.12.2020.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги оформлене пунктом 11 протоколу від 12.08.2021 року №126. Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії виходячи з щомісячного розміру грошового забезпечення позивача станом на 02.01.2020. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, вважаючи таке постановленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, його оскаржило Міністерство оборони України. Просить скасувати оскаржене рішення суду від 19.04.2022 та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначило, що позивач був звільнений з військової служби 21.10.1993, тобто до набуття чинності законом яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги. 05.04.2007 під час первинного огляду органами МСЕК позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, а ІІ групу інвалідності позивач отримав 09.12.2020. Посилається на те, що в силу вимог п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ та п. 8 Порядку № 975 право на отримання одноразової грошової допомоги виникає у випадку, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності. Отже, законодавство допускає можливість виплати грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю вищої групи інвалідності чи вищого ступеня втрати працездатності, але право на отримання такої допомоги обмежується дворічним строком з моменту первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. Водночас позивачу інвалідність ІІ групи встановлена 09.12.2020, тобто більше двох років з часу встановлення йому інвалідності ІІІ групи. Також апелянт вказав, що зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення та виплату одноразової допомоги є втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України. Отже, позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом було призначено апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без виклику сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржене. Тому в силу приписів ч.1 ст. 308 КАС України колегія суддів не переглядає рішення суду першої інстанції в цій частині вирішення позовних вимог.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно виписки з акту огляду у МСЕК серії ЛВА-1 №311942 від 05.04.2007 ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, строком до 01.05.2008.

Також встановлено, що ОСОБА_1 правом на отримання суми відповідної страхової виплати під час встановлення йому ІІІ групи інвалідності не скористався, кошти не отримував.

Зі змісту довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ №330354 від 02.01.2020 видно, що ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку з пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби.

03.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності.

Рішенням Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 12.08.2021 №126, оформлене протоколом, ОСОБА_1 відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги.

Зі змісту вказаного витягу з протоколу від 12.08.2021 №126 видно, що підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги вказано, що на час встановлення інвалідності ОСОБА_1 у 2007 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги. Крім цього, заявнику змінено групу інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що набуття позивачем у квітні 2007 року у зв`язку із встановленням III групи інвалідності права на отримання одноразової грошової допомоги або страхової суми свідчить, що позивач отримав право на компенсаційну виплату. З урахуванням того, що на момент виникнення спірних правовідносин, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було та те, що позивачем право на отримання такої допомоги не використано, тому позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги за результатами огляду МСЕК 02.01.2020. При цьому розрахунок одноразової грошової допомоги позивача має здійснюватися з розміру грошового забезпечення відповідної категорії військовослужбовців на момент настання інвалідності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів під час виконання ними обов`язків служби здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Право на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, якому встановлено інвалідність внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, регламентується статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Абзацом 3 пункту 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Встановлено, що згідно виписки з акту огляду у МСЕК серії ЛВА-1 №311942 від 05.04.2007 ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, строком до 01.05.2008.

За отримання грошової допомоги позивач не звертався.

У подальшому відповідно до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ №330354 від 02.01.2020 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку з пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби

Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, на підставі МСЕК серії 12 ААБ №330354 від 02.01.2020.

Згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Положення пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено абзацом другим такого змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється".

Обидві ці норми пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (абз. 1 і 2) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком. Дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності.

Приписами пункту 8 Порядку № 975 врегульовано, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Аналіз наведених норм права дає змогу стверджувати, що наведений дворічний строк застосовується до правовідносин пов`язаних з отриманням одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, з урахуванням раніше виплаченої суми, за умови якщо у зазначений строк особа з інвалідністю (з втратою працездатності), скориставшись своїм правом на отримання допомоги, набула право на отримання відповідної допомоги у більшому розмірі. Тобто обов`язковою умовою для застосування зазначеної норми (чинної на час виникнення спірних правовідносин і вирішення справи у судах першої та апеляційної інстанцій) є отримання особою грошової допомоги і повторне звернення за отриманням доплати.

Поряд з цим, у цій справі спір між сторонами виник не щодо доплати грошової допомоги, а щодо отримання одноразової грошової допомоги вперше.

Судом першої інстанції встановлено, та не заперечується відповідачем, що позивач при первинному встановленні ІІІ групи інвалідності не звертався із заявою про отримання одноразової грошової допомоги, та не отримував ніяких коштів. Доводів щодо відсутності у позивача права на отримання грошової допомоги взагалі (не через порушення встановлених строків) ані спірне рішення відповідача, ані апеляційна скарга не містять.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем право на отримання одноразової грошової допомоги не використано, тому ОСОБА_1 має право на отримання вказаної допомоги за результатами огляду МСЕК.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.04.2022 у справі №240/12378/19.

При цьому покликання апелянта на висновки, викладені у постанова Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 240/10153/19 та від 02.12.2020 у справі №1.380.2019.00695, є помилковим, оскільки правовідносини у зазначеній справі виникли за інших фактичних обставин.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення та виплату одноразової допомоги є втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

В той же час, повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі №К/31204/15).

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 11 вересня 2019 року справа №819/570/18.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч.2 ст.245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Як зазначено вище, позивачем право на отримання одноразової грошової допомоги не використано, тому ОСОБА_1 має право на отримання вказаної допомоги за результатами огляду МСЕК.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ефективним способом захисту прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги оформлене пунктом 11 протоколу від 12.08.2021 року №126 та зобов`язання відповідача призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії виходячи з щомісячного розміру грошового забезпечення позивача станом на 02.01.2020.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Міністерство оборони України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар