Справа № 420/20809/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді - Бойко О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за правилами загального позовного провадження за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області, Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії вирішив адміністративний позов задовольнити частково.

І. Суть спору:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, ОСОБА_1 , до відповідачів, Головного управління ДФС в Одеській області, Головного управління ДПС в Одеській області, у якій позивач просить суд:

(1).Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС України в Одеській області №256-о від 27.09.2021 Про звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_2 , яким звільнено з посади податкової міліції ОСОБА_1 , підполковника податкової поліції - старшого слідчого з особливо важких справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень Слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС в Одеській області в запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом г (через скорочення штатів) згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим Постановою КМУ від 29.07.1991 №114.

(2).Поновити ОСОБА_1 підполковника податкової міліції на посаді старшого слідчого з особливо важливих справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень Слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС в Одеській області з 28.09.2021. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді з 28.09.2021.

(3).Визнати протиправними дії Головного управління ДФС в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з серпня 2016 року по січень 2018 року, з березня 2018 року по листопад 2018 року та при звільненні ОСОБА_1 , 27.09.2021 з посади старшого слідчого з особливо важливих справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень Слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС в Одеській області.

(4).Зобов`язати Головне управління ДФС в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з серпня 2016 року по січень 2018 року, з березня 2018 по листопад 2018 року.

(5).Визнати протиправними дії Головного управління ДФС в Одеській області щодо невиплати в повному обсязі ОСОБА_1 індексацію грошовго забезречення в день звільнення 27.09.2021.

(6).Зобов`язати Головне управління ДФС в Одеській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні , а саме з 27.09.2021 по дату фактичного розрахунку.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача

Позивач стверджує, що відповідач, при реорганізації податкового органу протиправно звільняючи позивача, не запропонував позивачу вакантну посаду в той час, коли оголошувалися конкурси на зайняття вакантних посад у структурних підрозділів, не з`ясовувалося питання про те, чи має позивач переважне право на залишення на роботі.

Крім того, позивач скаржився, що йому відповідач не сплатив індексацію за період з серпня 2016 по січень 2018 року, з березня 2018 року по листопад 2018 року.

Також позивач посилався на не виплату при його звільненні грошового забезпечення у повному обсязі. Таким чином, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по дату фактичного розрахунку.

(б) Позиція відповідача, ГУ ДПС в Одеській області

Відповідач надав до суду відзив на адміністративний позов в якому заперечував проти позовних вимог, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування своїх заперечень зазначав, що ГУ ДПС в Одеській області не перебував у трудових відносинах з позивачем. До новоствореної ДПС України та її територіальних органів не перейшли функції та повноваження підрозділів податкової міліції Державної фіскальної служби України. Відповідач є правонаступником ГУ ДФС в Одеській області лише у справах предметом яких є оскарження податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування штрафних санкцій, реєстрації податкових накладних, стягнення податкового боргу, оскільки на нього чинним законодавством покладені функції з адміністрування податків та зборів.

Таким чином, на думку відповідача, ГУ ДФС України в Одеській області втратило лише повноваження щодо виконання функцій у сфері реалізації державної податкової полтики, тоді як предметом розгляду даної справи були відносини проходження публічної служби.

Позивач не вчинив жодних дій стосовно намагання перевестись до ГУ ДПС в Одеській області, не звертався із зверненнями або заявами для вирішення питання стосовно переведення. Відповідач звертав увагу, що він не є структурним підрозділом та не підпорядковується ДФС України , тому в нього відсутні повноваження запропонувати та перевести позивача на рівнозначну посаду до територіальних органів ДПС в Одеській області.

(в) Позиція відповідача, ГУ ДФС в Одеській області

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

У зв`язку з довготривалою відпусткою головуючої судді Балан Я.В. згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2022, справа №420/20809/21 розподвлена на суддю Бойко О.Я.

26.09.2022 суд ухвалив прийняти до свого провадження адміністративну справу №420/20809/21 та розглядати справу в порядку загального позовного провадження, розгляд справи розпочати спочатку.

19.10.2022 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті.

08.11.2022 суд ухвалив продовжити розгляд справи в письмовому провадженні на підставі ч.9 ст.205 КАС України.

IV. Обставини, встановлені судом

18 грудня 2018 року КМУ ухвалив постанову №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» (далі - Постанова №1200), якою вирішив утворити Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу. Пунктом 2 цієї постанови встановив, що Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби та Державної митної служби.

Відповідно до відомостей з ЄДРПОУ Державна фіскальна служба України зареєстрована як юридична особа 08.07.2014. У стані припинення з 17.05.2019 (запис 8050011 на підставі рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації). Станом на час судового вирішення спору запис про припинення (ліквідацію) діяльності не внесений.

Постановою КМУ від 19.06.2019 №537 Про утворення територіальних органів Державної податкової служби утворені як юридичні особи територіальні органи Державної податкової служби.

30.09.2020 ДПС України видало наказ №529 відповідно до якого утворений як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України ГУ ДПС в Одеській області.

27.09.2021 відповідач, ГУ ДФС в Одеській області, видав наказ №256-о, яким звільнив позивача, підполковника міліції - старшого слідчого з особливо важливих справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень Слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС в Одеській області в запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом г (через скорочення штатів) згідно з пп.2 п.10 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 28.01.2021 №1150-ІХ «Про Бюро економічної безпеки України», постанов КМУ від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», від 12.05.2021 №510 «Про утворення Бюро економічної безпеки України», пп.4 п.21 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією та ліквідацією міністерства, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 20.10.2011 №1074 (зі змінами), постанови КМУ від 21.07.2021 №761 «Про внесення зміни в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 р. №85», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29.07.1991 №114 (зі змінами), наказу ГУ ДФС в Одеській області Про вивільнення працівників ГУ ДФС в Одеській області від 26.07.2021 у зв`язку з припиненням ГУ ДФС в Одеській області з повним скороченням та чисельністю.

В матеріалах справи міститься довідки від 15.02.2021 відповідно до яких за період з серпня 2016 по січень 2018 року, а також з березня 2018 по по листопад 2018 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація.

V. Джерела права та висновки суду.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до часткового задоволення.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення №114).

Відповідно до пункту 8 Положення №114 дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Згідно з пунктом 10 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення №114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Згідно з пунктом 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, з огляду на вказані норми права, можна зробити висновок, що при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року по справі №815/70/16 (адміністративне провадження К/9901/55726/18).

Так, Верховний Суд зазначає, що звільнення особи за підпунктом "г" пункту 64 Положення №114, тобто у зв`язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання особи на службі.

Звертаючись до матеріалів справи, суд встановив, що можливість подальшого використання позивача на службі в органах ДПС відповідач не досліджував. Таким чином, суд робить висновок про незаконність наказу про звільнення позивача.

Щодо посилань відповідача на відстуність правонаступництва суд зазначає, що функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі

У спірному наказі відповідач посилається на пп.2 п.10 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Закону України 28 січня 2021 року №1150-IX «Про Бюро економічної безпеки України» (далі ЗУ №1150-IX), який набрав чинності 25.03.2021.

На дату винесення спірного рішення п.1 розділу VI «ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ЗУ №1150-IX набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім пункту 5 цього розділу, який набирає чинності з дня оголошення Кабінетом Міністрів України про початок діяльності Бюро економічної безпеки України, але не пізніше ніж через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом. З 25.09.2021 застосовуються зміни у вказану норму, внесені Законом № 1774-IX від 22.09.2021, відповідно до яких вказаний термін збільшено до восьми місяців.

Пунктом 3 зазначеного розділу ЗУ №1150-IX передбачено, що оперативно-розшукові справи, які перебувають в оперативних підрозділах податкової міліції, мають бути реалізовані шляхом початку досудового розслідування або їх закриття відповідно до Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом. Забороняється заведення оперативно-розшукових справ оперативними підрозділами податкової міліції з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до підп.2 п.10 розділу VI ЗУ №1150-IX у редакції, що діяла на дату спірного рішення до 25.09.2021, Кабінету Міністрів України доручено не пізніше шести місяців з дня набрання чинності цим Законом забезпечити ліквідацію Державної фіскальної служби України. Законом №1774-IX від 22.09.2021 змінено вказаний строк на вісім місяців, що застосовується з 25 вересня 2021 року.

У зв`язку з набуттям чинності 25 березня 2021 року ЗУ №1150-IX згідно з вимогами Постанови №1200 здійснюються відповідні заходи, пов`язані з реорганізацією (ліквідацією) ДФС.

Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 (далі Порядок №1074).

Відповідно до пункту 6 Порядку №1074 права та обов`язки органів виконавчої влади переходять:

- у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття;

- у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади;

- у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу;

- у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади;

- у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Отже у будь-якому разі, чи то у випадку ліквідації або реорганізації функції органу виконавчої влади переходять до новоутворених органів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 грудня 2021 року по справі № 9901/348/19 висловила позицію стосовно публічного правонаступництва органів державної влади:

«Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому.

При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

Згідно з вимогами пункту 2 Постанови №1200 правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої ДФС у відповідних сферах діяльності є Державна податкова служба України та Державна митна служба України. Частина функцій відповідача передана БЕБ на підставі ЗУ №1150-IX.

Отже, ліквідація відповідача, як юридичної особи публічного права, відбувається з передачею виконуваних ним владних функцій іншим органам державної влади та не пов`язана з відмовою держави від публічного регулювання відповідних правовідносин. Тому держава має виконувати надані ст.43 Конституції України зобов`язання щодо гарантій трудових прав осіб, які несуть службу в такому органі влади.

Зокрема, вказана стаття Основного закону передбачає право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Суд врахував відсутність доказів пропозиції позивачу подальшого несення служби за його професією та кваліфікацією. Вказаний в спірному рішенні факт неможливості подальшого використання його на службі, зважаючи на вказані вище положення Постанови №1200, не доведений сукупністю допустимих і належних доказів.

Тому суд дійшов висновку, що звільнення позивача за умов невирішеного питання (відсутності пропозиції про переведення на іншу посаду до правонаступників функцій відповідача) подальшого використання на службі відбулося з порушенням права на працю, передбаченого ст.43 Конституції України за відсутності умов та підстав, передбачених пунктом «г» п.64 Положення №114. Отже, таке звільнення не відповідає вимогам закону.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник відповідно до абзацу першого Кодексу законів про працю України повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Судові рішення щодо присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби відповідно до пунктів 2-3 ч.1 ст.371 КАС України виконуються негайно. Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді з 28.09 2021.

Щодо посилань позивача на ненарахування та невиплату відповідачем індексації грошового забезпечення суд зазначає.

Позивач у своєму позові просить зобов`язати виплатити індексацію грошового забезпечення за період з серпня 2016 року по січень 2018 року, з березня 2018 року по листопад 2018. В обґрунтування цієї позовної вимоги позивач вважає, що індексація має систематичний (щомісячний) характер.

Проте суд не може погодитися з такою позицією, оскільки відповідно до чинного законодавства індексація начисляється не безумовно щомісяця, за існування певних умов і підстав, встановлених законом. При цьому суд вважає невірним посилання позивача на постанову ВС у справі №240/10130/19 від 29.04.2020, оскільки вона була винесені за інших обставин у справі , а твердження позивача про систематичний (щомісячний ) характер індексації є вирваним з контексту рішення суду. Так, відповідно до висновку ВС у справі №240/10130/19 : [...] індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку пенсії за вислугу років, що забезпечує дотримання пенсійних прав осіб, звільнених з військової служби, як складової конституційного права на соціальний захист.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначаються Законом України від 03.07.1991 №1282-ХІІ Про індексацію грошових доходів населення, який прийнятий 03.07.1991 (далі - Закон №1282-ХІІ).

Відповідно до ст.1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованих на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг. При цьому проведення індексаціїх у зв`язку із зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності.

Стаття 4 встановлює підстави для проведення індексації:

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У статті 6 Закону №1282-ХІІ вказано, що у разі виникнення обставин , передбачених у ст.4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів заробітної плати. Грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою КМУ від 17. 07.2003 №1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок №1078).

Відповідно до п.5 Порядку №1078 : У разі підвищення тарифних ставок (посадових окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у, місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Отже з сукупного аналізу зазначених норм права випливає, що сума індексації доходів нараховується та виплачується у тому разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка та розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці, в якому відбулося підвищення доходу.

Звертаючись до обставин цієї справи, позивач у своєму позові жодним чином не зазначив, що він мав право на індексацію його доходу у визначених ним періодах. Зокрема, позивач не вказав про підвищення його посадового окладу, відповідно до законодавства, базові місяці такого підвищення, не посилався на те, що в спірних періодах відбулося перевищення порогу індексації та що підвищення його доходу не перевищило суму індексації. Таким чином, позивач не зазначив, що в нього було право на індексацію його доходу та яким чином за яких обставин відбулося порушення даного права.

Також суд вважає безпідставними позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача виплатити йому середній заробіток за затримку розрахунку.

Так, звертаючись з вказаною позовною вимогою,позивач посилається на ст.ст.116 та 117 КЗпП України.

Відповідно до ст.116 КЗпП України: При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст.117 КЗпП України : У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З огляду на вказані статті, є очевидним, що вони регулюють питання права особи на виплати, яке виникає за обставин звільнення. Заявляючи в одному позові вимоги про протиправність звільнення із зобов`язанням відновити порушене право позивача на роботу шляхом поновлення, а також вимоги щодо права позивача на виплати при звільненні, позивач поєднав суперечливі вимоги. Таким чином, суд вважає, що оскільки ним був зроблений висновок про протиправність звільнення позивача та про необхідність його поновлення на посаді, інші позовні вимоги не належать до задоволення, оскільки вони є взаємовиключними.

Оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору, тому суд не здійснює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС України в Одеській області №256-о від 27.09.2021 Про звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_2 , яким звільнено з посади податкової міліції ОСОБА_1 , підполковника податкової поліції - старшого слідчого з особливо важких справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень Слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС в Одеській області в запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом г (через скорочення штатів) згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим Постановою КМУ від 29.07.1991 №114.

3.Поновити ОСОБА_1 підполковника податкової міліції на посаді старшого слідчого з особливо важливих справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень Слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС в Одеській області з 28.09.2021. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді з 28.09.2021.

4.У решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Оксана БОЙКО