Справа № П/320/126/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № П/320/126/20 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Лиска І.Г., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби у м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпродспоживслужби у м. Києві (далі по тексту - відповідач) в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову від 20.08.2019 року №159 про накладення стягнень, передбачених ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року значений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.12.2018 року до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві зі скаргою звернулася громадянка ОСОБА_2 , у якій просила розглянути та вирішити питання щодо повернення коштів за придбаний нею товар в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », ФОП ОСОБА_1 .

У своїй скарзі громадянка ОСОБА_2 зазначила, що 13.12.2018 року за адресою АДРЕСА_1 , в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », ФОП ОСОБА_1 , нею було придбано сукню вартістю 1 999, 00 грн.

24.12.2018 року споживач - ОСОБА_2 , користуючись своїм правом, передбаченим ст. 9 ЗУ «Про захист прав споживачів», звернулася до адміністрації магазину з вимогою про прийняття товару та повернення коштів, сплаченого за нього.

Однак, у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_2 розрахункового документа (касового чеку), адміністрації магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » довелося відмовити їй у задоволенні її заяви про розірвання договору купівлі-продажу товару та поверненні сплачених за сукню коштів.

Вважаючи таку відмову неправомірною, громадянка ОСОБА_2 звернулася до ГУ Держпродспоживслужби з відповідною скаргою.

Як вбачається з направлення на проведення заходу від 31 січня 2019 року № 503, на підставі звернення громадянки ОСОБА_2 , ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві прийнято рішення про проведення позапланового заходу на предмет дотримання вимог про захист прав споживачів у сфері торгівлі з питань, викладених у зверненні громадянки ОСОБА_2 . Дата початку та дата закінчення заходу: з 05 лютого 2019 року по 06 лютого 2019 року.

Відповідно до припису №197 від 26.02.2019 року, за результатами позапланового заходу державного нагляду (контролю) складено Акт щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері захисту прав споживачів від 22 лютого 2019 № 809-1-649 відносно - ФОП ОСОБА_1 , яким встановлено наступні порушення:

- абз. 3 ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 15 грудня 1993 року та аб. 1 п. 27 розділу І Наказу Міністерства економіки України від 19 квітня 2007 року, а саме: відмова споживачу у здійсненні його прав при пред`явленні вимоги про обмін непродовольчого товару належної якості на аналогічний, який не підійшов за розміром, за що передбачена відповідальність згідно п. 1 ст. 23 ЗУ «Про захист прав споживачів»;

- у книзі відгуків та пропозицій на зворотньому боці заяви від 24 грудня 2018 року відсутня інформація про заходи, яких було вжито керівником підприємства або його заступника, що є порушенням вимог п. 7 «Інструкції про Книгу відгуків і пропозицій на підприємствах роздрібної торгівлі та громадського харчування», за що передбачено відповідальність згідно ч. 1 ст. 155 КУпАП.

14.03.2019 року ФОП ОСОБА_1 на адресу (вказану у приписі) Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві було надіслано повідомлення про виконання припису.

До відповідного повідомлення було додано докази виконання припису, а саме: копія заяви про повернення товару та відшкодування коштів та чеки про підтвердження здійснення повернення коштів за заявою споживача, копія сторінок Книги відгуків та пропозицій, де здійснено відображення інформації щодо вжитих підприємством заходів. Крім того, з Книги відгуків та пропозицій вбачається, що споживач ОСОБА_2 просила саме здійснення повернення товару та коштів, а не обміну, як це визначено у приписі.

Також, ОСОБА_2 здійснено запис у Книзі відгуків та пропозицій, яким вона підтверджує відсутність у неї жодних претензій до адміністрації магазину «SASSOFONO» та реальне здійснення повернення коштів на її рахунок.

Разом з тим, 20.08.2019 року Головним управлінням Держпродспоживслужби в м. Києві прийнято постанову № 159 про накладення стягнень, передбачених ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 19 990, 00 грн. (далі по тексту - оскаржувана постанова).

Позивачка, вважаючи протиправною оскаржувану постанову, звернулася до суду з даним адміністративним позовом, за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова винесена необґрунтовано, за відсутності підстав для притягнення позивачки до відповідальності, станом на час розгляд справи про накладення стягнення, оскільки споживачу ОСОБА_2 повернено кошти за товар, і остання не має претензій до адміністрації магазину «SASSOFONO».

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 р. № 877-V підставами для здійснення позапланових заходів є, зокрема, звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

У такому разі перед початком здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі, крім документів, передбачених цим Законом, додатково копію погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки. Суб`єкти господарювання мають право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходів державного нагляду (контролю), якщо вони не пред`явили документи, передбачені цим абзацом.

У даному випадку, згідно з наявними у справі доказами, позапланова перевірка ФОП ОСОБА_1 проведена на підставі звернення гр. ОСОБА_2 щодо порушення зазначеним суб`єктом господарювання її законних прав.

Як вбачається зі змісту акту від 22.02.2019 року №809-1 перевіркою встановлено порушення абз.3 ч.1 ст.9 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: споживачу відмовлено у здійсненні обміну непродовольчого товару (сукні) належної якості, що не підійшла за розміром.

Як вбачається з позовної заяви, позивачкою не заперечується наявність вказаного порушення по суті, а тому питання правомірності вказаних висновків контролюючого органу не досліджувалися судом.

Разом з тим, ОСОБА_1 оскаржує постанову від 20.08.2019 року №159 про накладення стягнень, передбачених ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на усунення виявлених порушень самостійно.

Так, згідно з п.1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. №1023-XII (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови, тобто 16.07.2019), у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за, зокрема:

1) відмову споживачу в реалізації його прав, установлених частиною першою статті 8, частиною першою статті 9 і частиною третьою статті 10 цього Закону, - у десятикратному розмірі вартості продукції виходячи з цін, що діяли на час придбання цієї продукції, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З оскаржуваної постанови вбачається, що позивача притягнуто до відповідальності за відмову споживачу в реалізації його прав, установлених частиною першою статті 9 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. №1023-XII, а саме: не здійснено протягом 14 днів , не рахуючи дня купівлі обміну непродовольчого товару належної якості на аналогічний у продавця, у якого він був придбаний, якщо товар не задоволених споживача за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин може бути ним використаний за призначенням.

Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що під час звернення ОСОБА_2 до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з вимогою про прийняття товару та повернення коштів, сплаченого за сукню вартістю 1 999, 00 грн., останньою було зазначено, що в неї відсутній розрахунковий документ, який підтверджує придбання товару, та є обов`язковим для повернення коштів.

Зазначене підтверджується заявою від 24.12.2018 року в Книзі відгуків та пропозицій (а.с.22).

Разом з тим, ОСОБА_1 посилається на те, що вимоги ОСОБА_2 було задоволено повністю, що підтверджується копією Заяви про повернення товару та відшкодування коштів, чеки про підтвердження здійснення повернення коштів за заявою споживача, копією сторінок Книги відгуків та пропозицій, де здійснено відображення інформації щодо вжитих підприємством заходів.

Також, споживачем здійснено запис у Книзі відгуків та пропозицій, яким вона підтверджує відсутність у неї жодних претензій до адміністрації магазину «SASSOFONO» та реальне здійснення повернення коштів на її рахунок (а.с.21-22).

У свою чергу, документи підтверджуючі усунення позивачем порушень зазначених в приписі відповідача 14.03.2019 року, направлено засобом поштового зв`язку та отримано відповідачем, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням.

Таким чином, станом на час винесення оскаржуваної постанови від 20.09.2019 року №159 про накладення стягнень, передбачених ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів», Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві було обізнано про задоволення вимог споживача - ОСОБА_2 , відсутність у останньої претензій та виконання позивачкою в повному обсязі вимог чинного законодавства.

Правовими положеннями ч. 1 ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів» регламентовано, що суб`єкт господарювання притягається до відповідальності саме за відмову споживачу в реалізації його прав, установлених частиною першою статті 8, частиною першою статті 9 і частиною третьою статті 10, а не за невиконання вимог припису у зазначений у ньому термін.

Згідно з п. 4 Порядку накладення стягнень за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 р. № 1177, рішення про накладення штрафів приймається на підставі відповідних актів перевірки суб`єкта господарювання та інших матеріалів, пов`язаних з цією перевіркою, за наявності порушень, зазначених у пункті 2 цього Порядку, і оформляється постановою за формою, що встановлюється Мінекономрозвитку.

Колегія суддів апеляційної інстанції дослідивши матеріали справи, доводи сторін та підстави винесення оскаржуваної постанови, погоджує висновок суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова винесена необґрунтовано, за відсутності підстав для притягнення позивача до відповідальності станом на час розгляд справи про накладення стягнення.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Правовими положеннями ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 15.03.2023 року