Справа № 240/2349/23
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
17 березня 2023 року м. Житомир справа № 240/2349/23
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської установи виконання покарань № 9 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середньомісячного заробітку,
Ухвалою суду від 31 січня 2022 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
09 березня 2023 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що позивачем подана заява про виплату грошової компенсації за невикористане речове майно лише 01 листопада 2022 року, тобто на наступний день після звільнення. У зв`язку з цим неможливо було здійснити вказану виплату 31 жовтня 2022 року при звільненні. Також, посилається на підпункт 1.7 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, який передбачає вичерпний перелік працівників органів та структур, які звільняються від оподаткування військовим збором, але персонал Державної кримінально-виконавчої служби України в цей перелік не включено.
До відзиву відповідач долучив витребувані судом документи.
На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що позивач проходив службу в Закарпатській установі виконання покарань №9.
Наказом Міністерства юстиції України від 24 жовтня 2022 року №4735/5 позивача звільнено з посади начальника Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань №9» начальника арештного дому 31 жовтня 2022 року відповідно до частини 5 статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Станом день звільнення 31 жовтня 2022 року вказана компенсація за предмети речового майна ОСОБА_1 виплачена не була.
Позивач 01 листопада 2022 року звернувся до відповідача з заявою про виплату грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування.
У зв`язку з не проведенням відповідачем виплати середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні та утриманні суми військового збору, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-ІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 2713-ІV), держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.
Згідно частини 5 статті 23 Закону України № 2713-ІV, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 № 578 затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі Порядок № 578).
Цей Порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань (пункти 1, 2 Порядку № 578).
Відповідно до пункту 27 Порядку № 578, під час звільнення зі служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (пункт 60 Порядку № 578).
З системного аналізу вище наведених норм, суд дійшов висновку, що Порядок № 578, визначає два альтернативні способи забезпечення працівника кримінально-виконавчої служби, належним йому речовим майном у разі звільнення, а саме, особа має право отримати речове майно особистого користування, яке не видане йому на день звільнення, або отримати грошову компенсацію за таке майно. Крім цього, реалізація як одного, так і іншого способу забезпечення працівника належним йому речовим майном у разі звільнення, здійснюється шляхом волевиявлення, тобто поданням заяви або рапорту за місцем проходження служби.
Судом установлено, що згідно з наказу Міністерства юстиції України від 24 жовтня 2022 року №4735/5 позивача звільнено 31 жовтня 2022 року.
Посилання відповідача на те, що заява про виплату грошової компенсації за невикористане речове майно подана позивачем лише 01 листопада 2022 року, тобто на наступний день після звільнення, через що неможливо було здійснити вказану виплату 31 жовтня 2022 року при звільненні, суд до уваги не приймає з огляду на таке.
Відповідачем було сформовано довідку №5 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 . Указана довідка видана на підставі наказу від 24 жовтня 2022 року №4735/5 та доведена до відома заступника начальника установи підполковника внутрішньої служби В. Чобаля, головного бухгалтера Л.Кукушкіної, особи, відповідальної за ведення обліку речового майна ОСОБА_2 та С.Терехова 27 жовтня 2022 року. Указане свідчить про обізнаність відповідача щодо необхідності виплати вказаної компенсації ОСОБА_1 .
Звернення позивача до відповідача з заявою про виплату компенсації лише 01 листопада 2022 року обумовлене, на переконання суду, тим, що тільки після отримання виплат при звільненні позивач дізнався про не проведення відповідачем нарахування і виплати відповідної компенсації.
Щодо стягнення середнього заробітку, суд ураховує наступне.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Суд звертає увагу, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Суд зазначає, що частиною 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врегульовано приписами Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України).
За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною 1 цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини 1 статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Судом установлено, що в день звільнення позивача, належна йому грошова компенсація за речове майно, станом на день звільнення з військової служби 31 жовтня 2022 року виплачена не була.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту за період з 01 листопада 2020 року (наступного дня після звільнення позивача) до дня повної виплати грошової компенсації, тобто до 29 грудня 2022 року (включно), а не до 31 грудня 2022 року, як просить позивач. Відповідно строк затримки розрахунку складає 59 дні.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок №100).
Пунктом 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Тим часом Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Як зазначено у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За обставин цієї справи суд уважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
Згідно наданої відповідачем Інформації про розмір належних при звільненні виплат, проведених ОСОБА_1 загальна сума коштів, нарахованих при звільненні складає 200739,54 грн.
Такий висновок суду узгоджується з позиціє Сьомого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 28 листопада 2022 року у справі №240/5203/22.
Оцінюючи правомірність дій відповідача щодо відрахування військового збору з суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що підлягала виплаті ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.
Пунктом 161 підрозділу 10 Розділу ХХ «Перехідних положень» Податкового кодексу України (далі ПК України) визначено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у пунктах 3 і 4 пункту 170.13-1 статті 170 цього Кодексу.
За приписами пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.
Згідно з підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу), зокрема, у вигляді: г) суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов`язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом.
Відповідно до пункту 168.5 статті 168 ПК України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
З аналізу наведених норм матеріального права та встановлених обставин справи слідує, що позивач під час проходження служби, обтяжений власними витратами на придбання речового майна, а тому мав правомірні очікування на отримання його грошової компенсації, оскільки Порядком № 578, гарантоване як право на отримання вказаного речового майна, так і право на одержання його грошової компенсації у випадку його неотримання.
Тому суд уважає, що у разі звільнення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання працівником відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Разом з тим, суд звертає увагу, що грошова компенсація за неотримане речове майно, що підлягало видачі під час проходження служби, не є грошовим забезпеченням службовця (чи його складовою) і, за своєю правовою природою, не може вважатися оподатковуваним місячним/річним доходом такої особи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №802/1677/16-а та 22 квітня 2020 року у справі № 820/611/17.
Тому, утримавши з належних позивачу до виплати сум грошової компенсації за неотримане речове майно військовий збір, відповідач фактично позбавив ОСОБА_1 частини цієї грошової компенсації, що не узгоджується з підходом законодавця до оподаткування доходів рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, застосованим у пункті 168.5 статті 168 ПК України.
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі № 813/4138/17.
Згідно положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд уважає, що позивач довів обставини протиправності дій відповідача щодо не проведення виплати грошової компенсації за невиплату компенсації за речове майно у день звільнення та стягнення військового збору з указаної компенсації. Натомість відповідач в цій частині не довів правомірність своїх дій, а отже діяв нерозсудливо та у спосіб, що не передбачений нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини. Проте, виходячи з принципу пропорційності, суд уважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 7592,37 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Оскільки судом встановлено право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту за період з 01 листопада 2020 року до 29 грудня 2022 року, а не з 31 грудня 2022 року, як просить позивач, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
На підставі положень частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Закарпатської установи виконання покарань №9 щодо не проведення виплати ОСОБА_1 всієї суми грошового забезпечення у день звільнення.
Стягнути з Закарпатської установи виконання покарань №9 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7592 (сім тисяч п`ятсот дев`яносто дві) гривні 37 копійок.
Стягнути з Закарпатської установи виконання покарань №9 на користь ОСОБА_1 недоплачену суму грошової компенсації вартості за не отримане речове майно в розмірі 411 (чотириста одинадцять) гривень 63 копійки
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Закарпатської установи виконання покарань №9 на користь ОСОБА_1 1073 (одну тисячу сімдесят три) гривні 60 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис