Справа № 440/7410/21
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2023-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 р.Справа № 440/7410/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Юсіфової Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.12.2021, головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 21.12.21 по справі № 440/7410/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування вимог податкового боргу,-

ВСТАНОВИВ:

05.07.2021 ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування вимог, а саме просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28.11.2018 №Ф-5899-50 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 15819,54 грн;

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 04.06.2019 №Ф-5899-50 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 21030,90 грн;

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 №Ф-5899-50 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 35588,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період з 03.01.2011 по 29.12.2017 працювала у м. Воркута Республіки Комі. Незважаючи на ту обставину, що позивач перебувала у трудових відносинах та сплачувала внески, за 2017 рік позивачу було нараховано 8448,00 грн (704,00*12) , що вбачається з витягу з інтегрованих карток з єдиного соціального внеску за 2018-2021. За доводами позивача: автоматичне нарахування органом доходів та зборів сум єдиного внеску суперечить частині третій статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"; вимога, яка ґрунтується лише на підставі даних інформаційної системи органу доходів та зборів, враховуючи той факт, що не було проведено документальної перевірки, не є достатнім доказом виникнення у позивача спірної заборгованості, оскільки саме під час проведення документальної перевірки контролюючий орган може встановити чи було отримано платником податку дохід від здійснення ним діяльності та визначити базу нарахування єдиного внеску.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21.12.2021 було задоволено позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Полтавській області від 28.11.2018 №Ф-5899-50, від 04.06.2019 №Ф-5899-50.

Визнано протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Полтавській області від 09.11.2020 №Ф-5899-50.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн, а також витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 5000 (п`ять тисячі) грн.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.12.2021 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що фізичні особи підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та поданням обов`язкової звітності за себе як фізичної особи підприємця. Крім того зазначає, що вартість витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн. не є співмірною, оскільки розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, експертизи не призначалися, зазначена справа належить до справ незначної складності, щодо якої сформовано сталу судову практику.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець 28.07.2000, номер запису: 00017074 /а.с. 11/.

На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів та відповідно до статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" контролюючим органом проведено нарахування в інтегрованій картці платника єдиного внеску фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про зміну імені від 11.01.2013 серії НОМЕР_1 ):

09.02.2018 в ІКП нараховано 8448,00 грн єдиного внеску за 2017 рік;

19.04.2018 нараховано 2457,18 грн як фізичній особі-підприємцю, платнику загальної системи за 1-й квартал 2018 року;

19.07.2018 нараховано 2457,18 грн як фізичній особі-підприємцю, платнику загальної системи за 2-й квартал 2018 року;

19.10.2018 нараховано 2457,18 грн як фізичній особі-підприємцю, платнику загальної системи за 3-й квартал 2018 року;

21.01.2019 нараховано 2457,18 грн як фізичній особі-підприємцю, платнику загальної системи за 4-й квартал 2018 року;

19.04.2019 нараховано 2754,18 грн як фізичній особі-підприємцю, платнику загальної системи за 1-й квартал 2019 року;

19.07.2019 нараховано 2754,18 грн як фізичній особі-підприємцю, платнику загальної системи за 2-й квартал 2019 року;

21.10.2019 нараховано 2754,18 грн як фізичній особі-підприємцю, платнику загальної системи за 3-й квартал 2019 року;

20.01.2020 нараховано 2754,18 грн як фізичній особі-підприємцю, платнику загальної системи за 4-й квартал 2019 року;

21.04.2020 нараховано 2078,12 грн як фізичній особі-підприємцю, платнику загальної системи за 1-й квартал 2020 року;

20.07.2020 нараховано 1039,06 грн як фізичній особі-підприємцю, платнику загальної системи за 2-й квартал 2020 року;

19.10.2020 нараховано 3178,12 грн як фізичній особі-підприємцю, платнику загальної системи за 3-й квартал 2020 року.

Загальна сума зобов`язань за період 2017-2020 роки склала 35588,74 грн.

Таким чином, в автоматичному режимі сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) по ОСОБА_2 ( ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про зміну імені від 11.01.2013 серії НОМЕР_1 ): від 28.11.2018 №Ф-5899-50 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 15819,54 грн; від 04.06.2019 №Ф-5899-50 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 21030,90 грн; від 09.11.2020 №Ф-5899-50 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 35588,74 грн.

Не погодившись із зазначеними вимогами про сплату боргу (недоїмки), позивач звернулася до суду з позовом про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги, винесені Головним управлінням ДФС у Полтавській області від 28.11.2018 №Ф-5899-50, від 04.06.2019 №Ф-5899-50 та Головним управлінням ДПС у Полтавській області від 09.11.2020 №Ф-5899-50, є протиправними, оскільки висновок відповідача про необхідність сплатити позивачем за оскаржуваними вимогами про сплату боргу (недоїмки) здійснено при неповному та необ`єктивному дослідженні всіх фактичних обставин справи. Крім того, суд першої інстанції, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, дійшов висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу в цій справі до 5000,00 грн.

Колегія судів погоджується с висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України від 08.07.10 за № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі - Закон № 2464-VI).

За змістом статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

А пункт четвертий частини першої цієї статті до платників єдиного внеску відносить також фізичних осіб - підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до абзацу першого пункту першого частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Пунктом 2 частини першої цієї статті визначено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Абзацом першим частини п`ятої статті 8 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

За приписами частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 за № 449 (у редакції Наказу Міністерства фінансів України від 04.05.18 за № 469), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.15 за № 508/26953 (надалі - Інструкція № 449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

За змістом пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Абзацом першим пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Сплата єдиного внеску є формою участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Мета такої участі полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо).

Тобто соціальне страхування є складовим елементом системи соціального захисту.

Платниками єдиного внеску є роботодавці та особи, які забезпечують себе працею самостійно (у тому числі фізичні особи - підприємці).

У силу вимог Закону № 2464-VI за найманого працівника єдиний внесок сплачує роботодавець; фізична особа - підприємець сплачує єдиний внесок самостійно.

Зазначені механізми передбачені з метою участі всіх без винятку працюючих осіб (у тому числі, і тих, що забезпечують себе працею самостійно) у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Водночас особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Такі висновки сформовано Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19, зазначеній судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Як було встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що до вимоги Головного управління ДФС у Полтавській області від 28.11.2018 №Ф-5899-50, правомірність якої є предметом цього спору, внесено недоїмку зі сплати позивачем єдиного внеску за 2017 рік у сумі 8448,00 грн, на підтвердження чого наявна інформація з витягу з інтегрованих карток з єдиного соціального внеску за 2018-2021 роки /а.с. 107/.

Отже, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 28.11.2018 №Ф-5899-50 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 15819,54 грн, а також наступні, винесені на підставі цієї вимоги, від 04.06.2019 №Ф-5899-50 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 21030,90 грн та від 09.11.2020 №Ф-5899-50 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 35588,74 грн включають суму нарахованого єдиного соціального внеску за 2017 рік у сумі 8448,00 грн.

Позивач зареєстрована виконавчим комітетом Полтавської міської ради 28.07.2000 № 00017074, перебувала на обліку ГУ ДПС у Полтавській області з 10.08.2000 як фізична особа-підприємець.

Доказів отримання позивачем за 2017 рік доходів від провадження господарської діяльності відповідачем не надано.

Відповідно до матеріалів справи, позивач з 03.01.2011 по 29.12.2017 працювала у м. Воркута, Республіки Комі Російської Федерації, що підтверджується довідкою Муніципальної бюджетної установи "Воркутинський муніципальний архів" № 01-05/17988 від 20.07.2020 та копією трудової книжки /а.с.8, 17-19/.

У довідці Муніципальної бюджетної установи "Воркутинський муніципальний архів" № 01-05/17988 від 20.07.2020 зазначено, зокрема, що відрахування у ПФ здійснювалось з 03.11.2011 по 29.11.2017.

Вказаного факту відповідачем не спростовано.

Так, Україна та Російська Федерація є учасниками Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, відповідно до статті 1 якої пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Ураховуючи сплату єдиного внеску за 2017 рік за позивача роботодавцем, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску, з огляду на що відповідачем безпідставно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28.11.2018 №Ф-5899-50, від 04.06.2019 №Ф-5899-50, від 09.11.2020 №Ф-5899-50, які містять суму недоїмки зі сплати позивачем єдиного внеску за 2017 рік у сумі 8448,00 грн

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, є правомірним.

Судом апеляційної інстанції критично оцінюються доводи відповідача, що стосуються обставин справи та містять посилання на загальні норми законодавства, які жодним чином не спростовують обґрунтування суду першої інстанції.

Інших доводів апеляційна скарга щодо незаконності оскаржуваного рішення не містить.

Щодо висновків суду першої інстанції в частині витрат пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 5000 (п`ять тисячі) грн., колегія судів зазначає.

Згідно з ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Положеннями п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Такий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 21.03.18 у справі № 815/4300/17, від 11.04.18 у справі № 814/698/16, від 18.10.18 у справі № 813/4989/17.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При визначенні суми відшкодування суд враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вказані критерії закріплені у ч. 5 ст. 134 КАС України.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що представником позивача подана заява про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8500 грн.

На підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду договір про надання правничої допомоги № 01-27/04/21 від 27.04.2021, акт прийому-передачі наданих послуг від 02.07.2021, на виконання умов зазначеної угоди про надання адвокатських послуг від 27.04.2021 позивачем сплачено суму послуг професійної правової допомоги в сумі 8500,00 грн, що підтверджується квитанцією від 04.06.2021/а.с. 47-51/.

До вартості наданих адвокатом послуг входило надання послуг на суму 8500,00 грн.

Оцінюючи співмірність витрат позивача на правничу допомогу із складністю предмету позову та обсягу наданих робіт, суд зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.134 КАС України).

Проте, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

За положеннями статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Колегія суддів аналізуючи наведені положення процесуального закону вважає, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

За висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 25.05.2021 року у справі № 640/2076/19, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

При вирішенні питання про співмірність розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та виконаними адвокатським об`єднанням роботами (наданими послугами) судом також враховує наявність сталої судової практики щодо вирішення спору з аналогічних по суті правовідносин.

Колегія суддів зазначає, що дана справа згідно ст. 257 КАС України була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Щодо даного предмету спору наявна значна практика розгляду такої категорії справ.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що враховуючи заперечення відповідача у відзиві щодо необґрунтованості витрат на правову допомогу, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, витрати на правову допомогу, пов`язані з підготуванням позовної заяви, враховуючи суть спірних правовідносин, доведеним та співмірним розміром витрат на правничу допомогу є сума 5000 грн.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.12.2021 по справі № 440/7410/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді В.В. Катунов І.М. Ральченко
Повний текст постанови складено 16.03.2023 року