Справа № 420/1051/23
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2023-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1051/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бездрабка О.І.,

при секретарі - Собчук Є.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Білоконь Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 8 від 11.01.2023 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 26.12.2022 р. звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. Однак відповідач повідомленням від 11.01.2023 р. № 5/1-7 відмовив в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Вважає вказане рішення неправомірним, оскільки воно прийнято без урахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення. Так, позивач не належить до жодного визначення, яке вказано у п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", є уродженцем Придністровської Молдавської Республіки та не може повернутися до країни походження через небезпеку для життя та здоров`я, так як у випадку повернення опиниться у ситуації загальнопоширеного насильства через систематичні порушення прав людини. Крім того, через свої політичні переконання відмовляється від воєнної служби, тож існує ризик переслідування на батьківщині як військовозобов`язаного.

Ухвалою від 24.01.2023 р. у справі відкрито загальне провадження, призначено підготовче засідання на 24.02.2023 р. на 10:00 год., надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для надання відзиву на позовну заяву.

03.02.2023 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказує на те, що 26.12.2022 р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації, документів та тверджень позивача під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і встановлено, що історія його переслідування є очевидно необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пп.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Звернення до ГУ ДМС в Одеській області обумовлене не потребою у міжнародному захисті, а необхідністю отримання тимчасової легалізації на території України. Зазначає, що позивач вибув з території ПМР пішим шляхом 15.05.2022 р. з с. Незавертайлівка. Державний кордон України позивач перетнув нелегально, поблизу с.Градениці, поза пунктом пропуску та, незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 26.12.2022 р., тобто через 7 місяців та 11 днів після потрапляння на територію України і перебування на території України у якості нелегального мігранта. Вважає, що оскаржуваний наказ винесено в межах наданих повноважень та за результатом встановлення відсутності умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Ухвалою від 24.02.2023 р. за заявою позивача відкладено підготовче засідання на 10.03.2023 р. на 11:00 год.

Ухвалою від 10.03.2023 р. закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 16.03.2023 р. на 11:00 год.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з викладених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є уродженцем Придністровської Молдавської Республіки, місце народження: смт.Слободзея, Слободзейський район, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 .

26.12.2022 р. ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через ризик переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи: військовозобов`язані, які відмовляються від воєнної служби через політичні переконання.

26.12.2022 р. позивач отримав довідку про звернення за захистом в Україні № 2022OD0114.

03.01.2023 р. із позивачем, як з особою без громадянства, проведено співбесіду, за результатом якої складено протокол.

10.01.2023 р. складено додатковий протокол співбесіди з особою без громадянства ОСОБА_1 , який підписано позивачем.

За результатами розгляду заяви та особової справи № 2022OD0114 особи без громадянства, уродженця Придністровської Молдавської Республіки Стольникова Д.О. Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 11.01.2023 р. № 8, на підставі висновку, відповідно до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", п.п.4.3, 4.4 Правил наказу МВС від 07.09.2011 р. № 649, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним наказом позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у ст.6 Закону № 3671-VI.

Так, за змістом ч.1 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин", а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналізуючи доводи позивача про те, що в країну походження він не може повернутися у зв`язку через небезпеку для свого життя та здоров`я, оскільки у випадку повернення він опиниться у ситуації загальнопоширеного насильства через систематичні порушення прав людини, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти на підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Відтак, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

При дослідженні матеріалів міграційної справи позивача судом встановлено, що твердження ОСОБА_1 носять загальний характер, а причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями через небажання проходити строкову службу.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що під час звернення до ГУ ДМС в Одеській області ним не надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на батьківщину. Крім того, під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на батьківщину.

Під час співбесід з особою без громадянства ОСОБА_1 , проведених головним спеціалістом відділу захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області 03.01.2023 р. та 10.01.2023 р., позивач вказав про таке:

- позивач не бажає повертатися до регіону попереднього постійного проживання через складе соціально-економічне становище та кризу в регіоні (арк.5 протоколу співбесіди від 03.01.2023 р.);

- позивач ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань (арк.5 протоколу співбесіди від 03.01.2023 р.);

- близькі родичі позивача також ніколи не переслідувалися за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (арк.5 протоколу співбесіди від 03.01.2023 р.);

- позивач не брав участь в релігійних, політичних, військових або громадських організаціях на території країни попереднього постійного проживання (арк.5 протоколу співбесіди від 03.01.2023 р.);

- ніяких арештів чи затримань не було, фізичного насилля не отримував та взагалі ані шукач захисту, ані члени його родини ніколи не порушували законодавство, не мали та не мають наразі проблем з правоохоронними органами та органами державної влади Узбекистану чи антидержавних формувань (арк. 5-6 протоколу співбесіди від 03.01.2023 р.);

- позивач не є членом відокремленої релігійної групи або етнічної меншості (арк.3 протоколу співбесіди від 10.01.2023 р.), він також не був учасником міжрелігійних або міжетнічних конфліктів, що зводить до мінімуму загрозу ризику його переслідувань за конвенційними ознаками у випадку повернення до регіону попереднього постійного проживання;

- на територію країни громадянської належності не було порушено право заявника на освіту (арк.2 анкети від 30.12.2022 р.), що вказує закінчення та здобуття середньої освіти. Це свідчить про відсутність спроб утисків або дискримінаційних обмежень на території країни постійного проживання;

- по відношенню до позивача неправомірно не застосовувались заходи обмежувального характеру (затримання або арешт) на території регіону попереднього постійного проживання (арк.5 протоколу співбесіди від 03.01.2023 р.), також, шукач захисту не притягався до кримінальної відповідальності на території країни остійного проживання (арк.3 анкети від 30.12.2022 р.), також, близькі родичі заявника ніколи не були причетні до обставин свавільних арештів, затримань в регіоні попереднього постійного проживання (арк.5 протоколу співбесіди від 03.01.2023 р.);

- позивач стверджує, що наразі не може повернутися до регіону попереднього постійного проживання через побоювання зазнати переслідування правоохоронними органами ПМР РМ через небажання проходити строкову службу (арк.3 протоколу співбесіди від 03.01.2023 р.).

Аналогічні пояснення надав ОСОБА_1 і в судовому засіданні.

Щодо громадянської позиції ОСОБА_1 зазначив, що раніше мав закордонний паспорт рф, в якого вже вийшов термін та позиціонує себе як особу без громадянства (арк.5 протоколу співбесіди від 03.01.2023).

Отже, як вбачається з протоколів співбесід, у заявника відсутні умови, які можуть бути розглянуті для визнання її біженцем або особою яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 р., а саме відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань також через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Суд зауважує, що дійсний шукач захисту, який реально має побоювання стати жертвою переслідувань і змушений із за цього покинути країну громадянської належності якнайшвидше, має на меті звернутися за захистом у першій безпечній країні, а не змінює місце перебування та відшукує для себе країни з м`яким режимом набуття статусу біженця або особи, що потребує відповідного статусу.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.03.2020 р. у справі № 420/4829/19.

Суд також враховує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся зі значним зволіканням, а саме більш ніж через 7 місяців після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта.

Водночас, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у осіб обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06.08.2020 р. у справі № 420/3327/19).

Дії позивача в межах встановлених судом обставин, які також були оцінені відповідачем за наслідками проведеної перевірки, не вказують на те, що позивач дійсно мав намір на отримання такого статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Фактично, позивач звернулась до відповідача із відповідною заявою з метою легалізації на території України з метою кращого життя, а його життю і здоров`ю на батьківщині нічого не загрожує, тому він не підпадає під критерії біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, отже її заява є явно необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення у повній мірі дослідив обставини, наведені у заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За приписами ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп відсутній) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м.Одеса, вул.Преображенська, буд.44, ) про визнання протиправним та скасування наказу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 16.03.2023 р.

Суддя О.І.Бездрабко

.