Справа № 640/8397/21
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2023-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 березня 2023 року

м. Київ

справа № 640/8397/21

адміністративне провадження № К/990/8266/23

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шевцової Н.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 640/8397/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності, визнання недійсним запису, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки з виплати коштів,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач, МВС України), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

- визнати недійсним у встановленому порядку раніше зроблений запис у трудовій книжці від номером запису "02" про звільнення 06.07.2011 з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 на підставі наказу МВС від 06.07.2011 №871 о/с;

- зобов`язати відповідача видати новий наказ, у якому зазначити нову дату звільнення - дату фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки ОСОБА_1 , а також внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , із зазначенням нової дати звільнення - дати фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

- зобов`язати нарахувати та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу по день фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , грошового забезпечення, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01.08.2010 по 06.07.2011;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01.08.2010 по 06.07.2011;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з повним урахуванням посадового окладу в розмірі 1800,00 грн, надбавок за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків, за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01.07.2009 по 06.07.2011;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення з повним урахуванням посадового окладу в розмірі 1800 грн, надбавок за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків, за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01.07.2009 по 06.07.2011;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати зазначених грошових коштів за період часу з 07.07.2011 по день фактичного у розрахунку.

22 серпня 2022 року рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

На зазначені рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду позивачем подано касаційну скаргу, яку зареєстровано у Верховному Суді 07 березня 2023року.

У касаційній скарзі скаржником зазначено, що вона подана на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

В обґрунтування наявності зазначеної підстави касаційного оскарження заявник касаційної скарги зазначає, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо:

- питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме правове регулювання щодо виплати працівнику органів внутрішніх справ грошового забезпечення в разі, коли йому продовжено раніше обраний захід - тримання під вартою у зв`язку з ухваленням судом вироку, що не набрав законної сили про його засудження до позбавлення волі та стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати зазначених грошових коштів по день фактичного розрахунку;

- питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме правове регулювання щодо направлення або видачу звільненому працівникові органів внутрішніх справ за вироком суду відносно якого набрано законної сили та який відбуває покарання в місцях позбавлення волі належно оформленої трудової книжки або направлення надіслання повідомлення поштовим зв`язком в день звільнення цього працівника (у разі відсутності його на роботі) про необхідність отримання належно оформленої трудової книжки;

- питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме правове регулювання щодо визнання вимушеним прогулом часу затримки видачі належно оформленої трудової книжки звільненому працівникові за вироком суду відносно якого набрано законної сили, якого засуджено до позбавлення волі та який відбуває покарання в місцях позбавлення волі;

- питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме правове регулювання щодо видачі в день звільнення працівника органів внутрішніх справ за вироком суду відносно якого набрано законної сили та який відбуває покарання в місцях позбавлення волі належно оформленої трудової книжки або надіслання повідомлення поштовим зв`язком в день звільнення цього працівника (у разі відсутності його на роботі) про необхідність її отримання.

- питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме правове регулювання щодо виплати працівнику органів внутрішніх справ грошового забезпечення в разі, коли йому обрано запобіжний захід взяття під варту до набрання законної сили вироком суду та стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати зазначених грошових коштів по день фактичного розрахунку.

- контролюючої функції з боку держави в особі відповідних контролюючих органів у відносинах щодо контролю за умовами праці за проведенням процедури звільнення працівника органів внутрішніх справ (видачі трудової книжки, наказу про звільнення та необхідних документів, письмового повідомлення із вказівкою про необхідність їх отримання) та процедури виплати йому грошового забезпечення (виплати належних працівнику всіх сум грошового забезпечення, письмового повідомлення про нараховані суми, належні останньому при звільненні), а також покладення відповідальності внаслідок їх порушення на відповідача, а не на працівника, що є підставою у задоволенні законних вимог останнього;

- зобов`язання публічних органів державної влади застосувати найбільш сприятливий підхід для осіб, що проходять службу в органах внутрішніх справ та звільняються зі служби у разі відсутності у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, що порушує вимогу «якості закону»;

Суд зазначає, що подаючи касаційну скаргу на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, заявник касаційної скарги вказавши, яку саме норму права (пункт, частину, статтю) закону або іншого нормативно-правового акта, на його думку, суд апеляційної інстанції неправильно застосував, щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, однак не обґрунтував у чому саме полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права, та, як на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Суд вважає, що підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою (наведенням) конкретних висновків суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було неправильно застосовано, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Подана касаційна скарга позивача містить цитування нормативно-правових актів, виклад обставини справи, незгоду з рішеннями судів попередніх інстанцій з підстав неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи та аргументи заявника зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість його перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Враховуючи викладене, Суд вважає недоведеним наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального права.

Таким чином, межі касаційного перегляду судових рішень обмежено підставами, на яких подається касаційна скарга, викладеними скаржником, та зазначеними в ухвалі суду підставами для відкриття касаційного провадження.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, зокрема якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Враховуючи приписи пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України та не викладення з належним обґрунтуванням позивачем у касаційній скарзі підстав для касаційного оскарження судових рішень у цій справі, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 640/8397/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності, визнання недійсним запису, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки з виплати коштів - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.В. Шевцова