Справа № 420/12287/22
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2023-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/12287/22
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 18 листопада 2022 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Бітова А.І., Градовського Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення 183159,99 грн.,-

В С Т А Н О В И В :
У вересні 2022 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2021 року по 29.08.2022 року включно; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2021 року по 29.08.2022 року включно в сумі 183159,99 грн., з утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів при виплаті.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що при звільненні його зі служби, відповідач не провів з ним повного розрахунку, а саме несвоєчасно виплатив індексацію грошового забезпечення позивача та одноразову грошову допомогу при звільненні, що підтверджується повідомленнями про надходження коштів. Відтак, на думку позивача наявні підстави для виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2021р. по 29.08.2021р. за 548 днів, у сумі відповідно до обрахунків позивача 183 159,99 грн.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про відсутність підстав для задоволення позову.

Рішенням Одеського кружного адміністративного суду від 18 листопада 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 20000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині визначеної судом першої інстанції суми середнього заробітку, яка підлягає виплаті позивачу за час затримки розрахунку при звільненні - 20 000,00 , позивачем подано на зазначене рішення апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 повністю.

В обґрунтування скарги вказує, що період затримки розрахунку при звільненні позивача складає 548 дні, що установлено судом. Виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення позивача - 522,73 грн. ((15943,40+15943,40)/61), обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995р. №100 сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивача складає - 286456,04грн. З урахуванням викладеного, навівши у апеляційній скарзі власні розрахунки апелянт вважає, що враховуючи принцип пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача (з 28.02.2021р. по 29.08.2022р.) складає 183159,99 грн. Отже, скаржник вважає наявними підстави для скасування рішення суду першої інстанції та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 183 159,99 грн.

21.12.2022р. від відповідача у справі надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому посилаючись на необґрунтованість та хибність доводів скаржника, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги мотивуючи зокрема тим, що заявлена позивачем сума 183 159,99 грн. є неспівмірною із розміром заборгованості, не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі служби.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 14.03.2016 року по 27.02.2021 року.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2021 року № 38 ОСОБА_1 з 27.02.2021 року було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

При звільненні позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення та одноразову грошову допомогу при звільненні.

Вважаючи, що Військова частина НОМЕР_1 при звільненні ОСОБА_1 з військової служби протиправно не виплатила індексацію грошового забезпечення та одноразову грошову допомогу при звільненні, позивач звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 року у справі № 420/6545/21 було зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 року у справі № 420/6545/21 набрало законної сили на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2021 року.

Відповідно до виписки по картковому рахунку кошти у сумі 72731,56 грн. від Військової частини НОМЕР_1 в рахунок одноразової грошової допомоги при звільненні надійшли до ОСОБА_1 26.11.2021 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 року у справі № 420/11643/21 було зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 року у справі № 420/11643/21 набрало законної сили на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.05.2022 року.

Відповідно до виписки по картковому рахунку кошти у сумі 76748,86 грн. від Військової частини НОМЕР_1 в рахунок індексації грошового забезпечення надійшли до ОСОБА_1 30.08.2022 року.

Вважаючи свої права порушеними несвоєчасним розрахунком при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, врахувавши, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення, у зв`язку із не здійсненням відповідачем нарахування та виплати усіх належних позивачу коштів при його звільненні.

При цьому, зазначивши про очевидну неспівмірність заявленої позивачем у позові суми середнього заробітку з розміром простроченої заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 20 000,00 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як визначено п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 27.02.2021р., при цьому, станом на момент звільнення, відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку за період його служби.

Виходячи з встановлених обставин цієї справи, відповідно до виписок по картковому рахунку, на виконання рішень судів відповідачем здійснено нарахування ОСОБА_1 коштів: у сумі 72731,56 грн. в рахунок одноразової грошової допомоги при звільненні (надійшли позивачу 26.11.2021р.), а також в сумі 76748,86 грн. в рахунок індексації грошового забезпечення (надійшли позивачу 30.08.2022р.).

Згідно із приписами ч.ч.1, 2 ст.116 КЗпП України (в редакції, станом на час виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно із ст.117 КЗпП України (в редакції, на час виключення позивача зі списків особового складу), у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто, наведені норми станом на 27.02.2021р. передбачали, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені с. 117 КЗпП України.

При цьому, період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку, який у даному випадку є з 28.02.2021р. по 30.08.2022р.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена ст. 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Тобто, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як було зазначено вище та не спростовано відповідачем, на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку.

Також, наявними у справі матеріалами в тому числі й підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема виплачена індексація грошового забезпечення та одноразова грошова допомога при звільненні, про що було вказано вище, однак поза межами встановленого ст.116 КЗпП України строку.

При цьому, як вірно наголосив суд першої інстанції, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі ст.117 КЗпП України,

Разом з цим, суд першої інстанції, встановлюючи право позивача для виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, помилково не здійснив обрахунку розміру такого відшкодування, що призвело до невірно визначеної суми відшкодування за несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні у сумі 20000,00 грн..

Колегія суддів враховує, що обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п.2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до п.5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 вказаного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

До того ж, висовуючись з приводу спірних правовідносин, апеляційний суд враховує, що з 19.07.2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2021р. №2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, яким внесено зміни зокрема до ст. 117 КЗпП України.

Так, стаття 117 КЗпП України станом на час здійснення повного фактичного розрахунку з позивачем, на час звернення позивача до суду з цим позовом та ухвалення судового рішення передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (27.02.2021р.), а також застосовуючи чинну норму ст. 117 КЗпП України у редакції станом на час фактичного розрахунку з позивачем ( в частині обмеження строку за яким може бути нарахована відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні - 6 місяців), кількість днів затримки розрахунку при звільненні за який позивач має право на отримання компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, в даному випадку становить 181 днів.

Також, колегія суддів враховує, що Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260.

З матеріалів справи, судовою колегією встановлено, що розмір місячного грошового забезпечення позивача у грудні 2020 року та у січні 2021 року становила 15 943,40 грн. на місяць, отже середньоденна заробітна плата, обрахована відповідно до приписів чинних норм складає позивача становить 514,30 грн. (31886,8/62)

Середній заробіток, який підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України, в редакції Закону від 01.07.2022 року №2352-IX, становить:514,30 грн. х 181 (кількість днів затримки) = 93 088,30грн.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Наведена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, наведеним зокрема у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Також, у зазначені вище постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Підсумовуючи наведене у сукупності з обставинами цієї справи, колегія суддів вважає наявними підстави для зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

Разом з цим, слід також врахувати, що Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 р. по справі №806/2473/18 висловив правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Як свідчать обставини справи, на момент виключення позивача зі списків особового складу, позивачу нараховано грошове забезпечення за 27 днів лютого 2021 року у розмірі 15376,01грн.; грошова допомога на оздоровлення за 2021 рік у розмірі 15943,40грн.; грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 2020 рік у розмірі 15429,10грн., та за 2021 рік у розмірі 1542,91грн.; грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій 36001,25грн.; а також грошова компенсація замість речового майна, право на отримання якого наступило у розмірі 17630,51грн.

Відтак, з урахуванням невиплаченої індексації грошового забезпечення у сумі 76748,86 грн. та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у сумі 72731,56грн., до виплати на момент виключення зі списків особового складу позивачу належало 251 403,60 грн. (15376,01 +15943,40 +15429,10 +1542,91 +36001,25 +17630,51 +76748,86 +72731,56).

З урахуванням викладеного, невиплачені своєчасно суми заробітку складають 59,5% від належного позивачу на момент виключення зі списків особового складу грошового забезпечення.

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню в порядку ст. 117 КЗпП України, з урахуванням істотності частки 59,5% невиплаченої суми грошового забезпечення становить 88940,85грн. (тобто 59,5% від 149 480,42грн.), та зазначений розмір є поза розумним сумнівом об`єктивним, враховує вимушеність позивача звертатись до суду за захистом своїх прав щодо належних виплат під час виключення зі списків особового складу. а також проведення відповідачем повного розрахунку із позивачем лише на виконання судових рішень.

Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє відображення у висновках суду апеляційної інстанції, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За змістом ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що визначені законами та Конституцією України, однак неповно з`ясував обставини справи - невірно визначив розмір суми середнього заробітку, яка підлягає до стягнення на користь позивача, не здійснивши обрахунку такого розміру відповідно до приписів Порядку №100.

При цьому, вказана обставина, не може бути підставою для встановлення помилковості висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування ухваленого рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити судове рішення шляхом викладення абзацу третього його резолютивної частини у такій редакції: «Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 88940,85 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції- залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315-317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2022 року у справі 420/12287/22 змінити, з підстав викладених у даній постанові.

Викласти абзац 3 резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2022 року у наступній редакції:

«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 88940,85 грн.»

У іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2022 року у справі №420/12287/22 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Бітов А.І. Градовський Ю.М.