Справа № 160/8663/22
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 березня 2023 року м. Дніпросправа № 160/8663/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2022 року в адміністративній справі №160/8663/22 (головуючий суддя першої інстанції Царікова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 20.06.2022 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправною відмову ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про застосування в його пенсійній справі Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», де зазначено: Верховна Рада України постановляє: Внести до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» такі зміни і доповнення: 1. частину третю статті 12 після слів «в розмірі» доповнити цифрами і словом « 150 процентів»;

- зобов`язати відповідача застосувати в його пенсійній виплатній справі Закон України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», де зазначено: Верховна Рада України постановляє: Внести до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» такі зміни і доповнення: 1. частину третю статті 12 після слів «в розмірі» доповнити цифрами і словом « 150 процентів»;

- зобов`язати відповідача надати йому ґрунтовне роз`яснення про розмір його пенсійного забезпечення після застосування в його пенсійній виплатній справі Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», де зазначено: Верховна Рада України постановляє: Внести до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (такі зміни і доповнення: 1. частину третю статті 12 після слів «в розмірі» доповнити цифрами і словом « 150 процентів».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звертався до пенсійного органу із заявою стосовно застосування у його пенсійній справі вимог Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», де зазначено: Верховна Рада України постановляє: Внести до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (3551-12) (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., №45, ст.425) такі зміни і доповнення: 1. частину третю статті 12 після слів «в розмірі» доповнити цифрами і словом « 150 процентів». Відповідач листом повідомив, що йому підвищено виплату допомоги до пенсії в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а в застосуванні вимог Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відмовив. Проте, така відмова відповідача у виплаті позивачу пенсії з урахуванням підвищення в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій, є протиправною.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є ветераном війни учасником бойових дій та йому призначена пенсія за вислугу років відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 року (а.с. 20-22).

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 29.12.2005 року та отримує пенсію за вислугу років, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією посвідчення №83/29285 від 09.06.2006 року (а.с. 7-8).

Позивач 04.05.2022 року та 24.05.2022 року звертався до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявами з питання нарахування до його пенсії за вислугу років підвищення як учаснику бойових дій.

ГУ ПФУ в Дніпропетровській області листами за №16584-11202/М-01/8-0400/22 від 08.06.2022 року та за №18128-13059/М-01/8-0400/22 від 23.06.2022 року повідомив позивачу наступне: Статтею 12 Закону України від 22.10.1993 року №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (зі змінами згідно Закону України від 05.10.2005 року №2939-IV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») передбачено, що учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Законом України від 02.12.2021 року №1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01.01.2022 року розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлено на рівні 1934,00 грн.. Враховуючи зазначене, станом на 01.05.2022 року до основного розміру пенсії позивача встановлено підвищення учаснику бойових дій в розмірі 483,50 грн. (25% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність) та щомісячна цільова грошова допомога на прожиття відповідно до Закону України від 16.03.2004 року №1603-IV «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни» у розмірі 40,00 грн. (а.с. 6).

Не погодившись з відмовою пенсійного органу у застосуванні в його пенсійній справі Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач оскаржив таку відмову до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки пенсійний орган, при розрахунку розміру пенсії позивача, діяв в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством. Суд, з посиланням на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 26.11.2020 року у справі №826/16982/18 дійшов висновку про відсутність правових підстав для виплати позивачу пенсії з урахуванням підвищення в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до Закону України №3551-ХІІ в редакції Закону від 23.11.1995 року №458/95-ВР.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII (далі по тексту - Закон №3551-XII), який введено в дію з 01.01.1994 року, визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шановливого ставлення до них.

Згідно абзацу другого статті 4 Закону №3551-XII до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Частина третя статті 12 Закону №3551-XII встановлювала, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі мінімальної пенсії за віком.

Статтею 12 Закону №3551-XII, в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»

№458/95 від 23.11.1995 року (далі по тексту - Закон №485/95), який введено в дію з 01.01.1996 року, було передбачено, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком.

Наведена редакція статті 12 Закону № 3551-ХІІ була чинною до 01.07.2006 року.

Водночас, пунктом 2 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05.10.2005 року №2939-IV (далі по тексту - Закон №2939, набув чинності з 01.01.2006 року) частину четверту статті 12 Закону №3551-ХІІ викладено в наступній редакції: «Учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність».

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Закону України від 05.10.2005 року №2939-IV цей Закон набув чинності з 01 січня 2006 року, крім пунктів 2 і 5, які набували чинності з 01 липня 2006 року, та пункту 4, який набирав чинності з 01 січня 2007 року.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, редакція статті 12 Закону №3551-ХІІ була зміненою, та передбачала, що учасникам бойових дій пенсія підвищується в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Пункт 2 Закону України від 05.10.2005 року №2939-IV у встановленому законом порядку неконституційним не визнавався.

Відтак, з 01.07.2006 року частина четверта статті 12 Закону №3551-ХІІ діє у новій редакції, яка передбачає підвищення пенсії в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Враховуючи, що в редакції Закону №3551-XII з 01.07.2006 року відсутня норма, яка встановлює підвищення пенсії учасників бойових дій на 150% мінімальної пенсії за віком, а натомість встановлено, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу пенсії, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з чим погоджується колегія суддів.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 26.11.2020 року по справі № 826/16982/18, від 04.03.2021 року по справі № 628/2021/16-а.

За таких обставин, а також враховуючи, що позовні вимоги зводяться до нездійснення відповідачем нарахування та виплати йому пенсії з урахуванням підвищення в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій, суд першої інстанції вірно зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки пенсійний орган при обрахуванні розміру пенсії позивача, діяв в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2022 року в адміністративній справі №160/8663/22 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2022 року в адміністративній справі №160/8663/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак