Справа № 990/36/23
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 березня 2023 року

м. Київ

справа №990/36/23

адміністративне провадження № П/990/36/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача: Васильєвої І.А., судді: Гімон М.М., Хохуляк В.В., Дашутін І.В., Пасічник С.С., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Кабінет Міністрів України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 12 жовтня 2022 року № 694/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 жовтня 2022 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (в частині), -

УСТАНОВИВ:

03 березня 2023 року до Верховного Суду, як суду першої інстанції, надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Кабінет Міністрів України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 12 жовтня 2022 року № 694/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 жовтня 2022 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині застосування санкцій до громадянина ОСОБА_1 (п. 1 додатку до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 жовтня 2022 року).

Позовна заява підписана представником позивача, адвокатом Короєдом Сергієм Олександровичем. На підтвердження повноважень представляти інтереси позивача - ОСОБА_1 до позовної заяви додано ордер на надання правничої (правової) допомоги від 02 березня 2023 року Серія АА № 1282083.

Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху з метою необхідності усунення її недоліків, шляхом зазначення в позовній заяві на виконання вимог пункту 2 частини п`ятої та частини шостої статті 160 КАС України дійсних номерів засобів зв`язку позивача і його представника та необхідністю подання до суду власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, як це передбачено пунктом 11 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України.

10 березня 2023 року представник позивача надав до суду через канцелярію уточнену (виправлену) позовну заяву, в якій вказав дійсні номери засобів зв`язку позивача та його представника, проте на виконання вимог пункту 11 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України не надав власного письмового підтвердження від позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

До уточненої позовної заяви представником позивача надана заява про усунення недоліків позовної заяви, в якій представник позивача посилався на те, що положеннями пункту 11 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України прямо не передбачено подання безпосередньо позивачем «власного», «особистого» підтвердження про не подання іншого позову. Тому, враховуючи вимоги частини 4 статті 59 та частини 1 статті 60 Кодексу адміністративного судочинства України і маючи всі процесуальні права та обов`язки, в тому числі на оформлення і подання позовної заяви від імені позивача, представник позивача зобов`язаний зазначити від імені клієнта всі «підтвердження» та навести всі обставини і інші дані, які передбачені у частині 5 статті 160 КАС України. За доводами представника позивача, інше тлумачення положень частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України нівелює інститут представництва і штучно створює позивачу (клієнту) перешкоди доступу до правосуддя через представника та порушує положення статті 1312 Конституції України. Враховуючи повідомлені обставини, представник позивача просив суд прийняти виправлену позовну заяву і відкрити провадження у цій справі.

Перевіривши наведені представником позивача обставини в вищенаведеній заяві, які, на його думку свідчать про усунення недоліків позовної заяви, встановлених ухвалою суду від 09 березня 2023 року, колегія суддів зазначає наступне.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви встановлено статтею 160 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, згідно з пунктом 11 частини п`ятої статті 160 зазначеного Кодексу в позовній заяві зазначається власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Під час отримання позовної заяви, Судом були встановлені процесуальні недоліки у змісті та формі позовної заяви, які полягали, в тому, що позовна заява містила неточності в засобах телефонного зв`язку позивача та його представника, оскільки вони були ідентичними, а також не містила власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

На зазначені недоліки позовної заяви суд чітко вказав в ухвалі від 09 березня 2023 року, залишивши позовну заяву без руху із наданням строку для усунення цих недоліків.

На виконання вимог ухвали суду, представник позивача частково усунув недоліки позовної заяви, шляхом приведення у відповідність із вимогами процесуального закону засобів телефонного зв`язку позивача та його представника, однак власного письмового підтвердження позивача про неподання ним іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, Суду не надав.

В наданій суду заяві про усунення недоліків позовної заяви, представник позивача не навів причин, які унеможливлюють виконання позивачем вимог пункту 11 частини п`ятої статті 160 КАС України в цій частині, а лише посилався на те, що він, як адвокат, маючи всі процесуальні права та обов`язки, в тому числі на оформлення і подання позовної заяви від імені позивача, зобов`язаний зазначити від імені клієнта всі «підтвердження» та навести всі обставини і інші дані, які передбачені у частині 5 статті 160 КАС України.

Поряд із тим, колегія суддів вважає, що такі посилання представника позивача не узгоджуються із процесуальними вимогами закону, якими чітко передбачено зазначення в позовній заяві саме власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Так, згідно з Академічним тлумачним словником української мови слово "власний (-а), (-е)" має, зокрема, наступні значення: "належний кому-, чому-небудь за правом власності"; "свій, особистий"; "властивий тільки кому-; чому-небудь".

Норма пункту 11 частини п`ятої статті 160 КАС України є чіткою, зрозумілою та за своїм змістом не передбачає подвійного (багатозначного) тлумачення, тобто позовна заява повинна містити саме власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Положень про те, що таке підтвердження може бути надано представником позивача, зазначена норма (як і будь-які інші норми КАС України) не містить.

Водночас, Суд звертає увагу, що КАС України у частині десятій статті 44, згідно з якою, зокрема, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника), та в якій вжито слово "власноручний" містить конкретизацію, що це може бути підпис або учасника справи, або його представника.

Натомість у пункті 11 частини п`ятої статті 160 КАС України законодавець визначив однозначно, що письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, повинне бути "власне", тобто особисте, надане безпосередньо позивачем, а не будь-якою іншою особою, в тому числі, її представником.

Такий виклад зазначеної правової норми дисциплінує позивача як учасника справи та унеможливлює виникнення ситуацій, за яких позов до цього відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав може бути поданий двома та більше представниками позивача, які діють незалежно один від одного та яким невідомо про подання позовів до цього відповідача (відповідачів) з тим же предметом та з тих же підстав іншими представниками.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05.06.2019 у справі № 9901/847/18 та від 03.07.2019 у справі № 9901/939/18 дійшла висновку, що звернення до суду, в тому числі до Верховного Суду як найвищого суду в системі судоустрою України, що забезпечує сталість та єдність судової практики (статті 17 та 36 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів) з використанням правничої допомоги інших осіб, зокрема адвоката, при реалізації права на справедливий суд передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи на право надання правничої допомоги. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії (докази подаються в оригіналі або у формі копії, якісно оформленої особою, що є учасником справи, із зазначенням назви судового органу, у якому надається правова допомога позивачу), а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, делегованих йому особою, що реалізує право на справедливий суд. Представник повинен демонструвати повагу до суду, підтверджуючи наявність повноважень на представництво, а також не позбавляти довірителя права знати про дії представника.

Отже, наявність власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, є гарантією для суду, що позивач обізнаний про подання його представником до суду саме цього позову, а тому в цьому випадку для вирішення питання про відкриття провадження важливо, щоб письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, було зазначене безпосередньо позивачем.

Така правова позиція викладена в ухвалі Верховного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 9901/447/21 (адміністративне провадження № П/9901/447/21).

Колегія суддів звертає увагу, що дійсно, відповідно до частини 4 статті 59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», і відповідно до частин 1, 2 статті 60 КАС України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки, а обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.

В наданому до позовної заяві ордері на надання правничої (правової) допомоги від 02 березня 2023 року Серія АА № 1282083 зазначено, що договором про надання правової (правничої) допомоги повноваження адвоката не обмежуються.

Поряд із тим, як наголошено в ухвалі Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі №990/4/23 (адміністративне провадження №П/990/4/23), формулювання п. 11 ч. 5 ст. 160 КАС України «власне письмове підтвердження позивача» слід розуміти як особисте, надане безпосередньо позивачем письмове підтвердження, а не особою, яка наділена повноваженнями звертатися до суду в інтересах інших осіб, як-то адвокат. Такий правовий запобіжник існує для унеможливлення подання позовів з тим самим предметом, з тих самих підстав двома чи більше представниками позивача, що можуть діяти окремо і не знати про подання інших аналогічних позовів.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію щодо застосування вимог пункту 11 частини 5 статті 160 КАС України шляхом подання власного письмового підтвердження саме позивачем, зокрема, в ухвалі від 03 грудня 2018 року у справі № 9901/939/18 (адміністративне провадження П/9901/939/18) за адміністративним позовом ОСОБА_1 (поданий адвокатом Суховим Юрієм Миколайовичем) до Президента України, третя особа Рада національної безпеки і оборони України про визнання протиправним/нечинним та скасування Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 травня 2018 року "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)"» від 14 травня 2018 року №126/2018, від 03 серпня 2021 року у справі № 9901/307/21 (адміністративне провадження П/9901/307/21), 03 листопада 2021 року у справі № 9901/447/21 (адміністративне провадження № П/9901/447/21), від 01 грудня 2021 року у справі №9901/491/21 (адміністративне провадження № П/9901/491/21), від 03 січня 2023 року у справі №990/174/22 (адміністративне провадження №П/990/174/22), від 16 січня 2023 року у справі №990/4/23 (адміністративне провадження №П/990/4/23), від 16 січня 2023 року у справі №990/5/23 (адміністративне провадження №П/990/5/23), але не виключно.

Частиною першою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки та зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В даному випадку доречним є застосування до даних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 9901/68/19 (провадження № 11-315заі19), в яких наголошено на тому, що право на доступ до суду як один з аспектів закріпленої у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року гарантії справедливого судочинства, за практикою Європейського суду з прав людини має бути ефективним та реальним, але його не слід розуміти як право особи, що звертається до суду, на власний розсуд обирати, які саме вимоги процесуального закону щодо змісту позовної заяви слід виконувати чи не виконувати, вважаючи їх формальними.

Тому посилання представника позивача на те, що інше тлумачення положень частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у частині вимог до змісту позовної заяви нівелює інститут представництва і штучно створює позивачу (клієнту) перешкоди доступу до правосуддя через представника та порушує положення статті 1312 Конституції України, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо він не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Ураховуючи те, що позивач не усунув указаних судом в ухвалі від 09 березня 2023 року недоліків позовної заяви, які стосувалися невиконання передбаченого пунктом 11 частини п`ятої статті 160 КАС України обов`язку позивача щодо зазначення власного письмового підтвердження неподання ним іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, суд вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачеві, як це передбачено пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України.

При цьому суд звертає увагу, що правова позиція Верховного Суду з питань наявності саме власного письмового підтвердження від позивача є сталою, а процесуальний наслідок Суду, шляхом повернення позовної заяви, не є судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи і у відповідності до частини 8 статті 169 КАС України не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 25.03.2020 у справі № 9901/588/19 (провадження № 11-47заі20), яка стосується застосування частини шостої статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві колегіальним складом суду, визначеним за результатами автоматизованого розподілу справи.

Відповідно до частини 6 статті 169 КАС України про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху або про повернення позовної заяви надсилається особі, яка подала позовну заяву, не пізніше наступного дня після її постановлення. Копія позовної заяви залишається в суді.

Керуючись статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Кабінет Міністрів України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 12 жовтня 2022 року № 694/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 жовтня 2022 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (в частині), повернути позивачеві.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Судді І.А. Васильєва

М.М. Гімон

В.В. Хохуляк

І.В. Дашутін

С.С. Пасічник