Справа № 320/13138/21
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2023-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2023 року м.Київ № 320/13138/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенко О.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Заступника начальника 3-го відділення інспекторів прикордонної служби з персоналу відділу прикордонної служби "Бориспіль - 1" Окремого контрольно - пропускного пункту "Київ" капітана ОСОБА_2 та Окремого контрольно - пропускного пункту "Київ" відділу прикордонної служби "Бориспіль - 1" Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Заступника начальника 3-го відділення інспекторів прикордонної служби з персоналу відділу прикордонної служби "Бориспіль - 1" Окремого контрольно - пропускного пункту "Київ" капітана ОСОБА_2 та Окремого контрольно - пропускного пункту "Київ" відділу прикордонної служби "Бориспіль - 1" Державної прикордонної служби України та просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у перетинні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 21.09.2021 громадянці ОСОБА_3 , що прийнято Заступником начальника 3-го відділення інспекторів прикордної служби з персоналу відділу прикордонної служби "Бориспіль - 1" Окремого контрольно - пропускного пункту "Київ" капітаном ОСОБА_2 ;

зобов"язати Окремий контрольно - пропускний пункт "Київ" відділу прикордонної служби "Бориспіль - 1" Державної прикордонної служби України надати дозвіл на в"їзд в Україну громадянці Іраку Манал Ашер ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , закордоний паспорт № НОМЕР_1 ) з відповідними відмітками в закордонний паспорт та інших документах.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.09.2022 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час проходження прикордонного контролю відповідачем було прийняте рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянці Іраку ОСОБА_1 , у зв`язку з неможливістю підтвердження позивачем мети запланованого перебування на території країни.

На думку позивача зазначені дії відповідача є протиправними та такими, що порушують його права та законні інтереси, у зв`язку з чим звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Від представника Окремого контрольно - пропускного пункту "Київ" відділу прикордонної служби "Бориспіль - 1" Державної прикордонної служби України надійшов відзив на позову заяву, відповідно до якого останній просив відмовити у задоволенні позову, оскільки посадовими особами прикордонної служби правомірно відмовлено позивачу в перетинанні державного кордону України. Вказу, що під час проведення співбесіди в межах контролю другої лінії позивач не міг підтвердити мету запланованого перебування на території України.

Від представника позивача надійшла відповідь на позовну заяву, відповідно до якої останній вказує, що відповідачем не було забезпечено перекладача для громадянки Іраку ОСОБА_1 , а також зазначає, що за день до прибуття позивача та її чоловіка на територію України, ним було направлено клопотання з документами на підтвердження мети перебування з проханням сприяння в перетині кордону.

Представником Окремого контрольно - пропускного пункту "Київ" відділу прикордонної служби "Бориспіль - 1" Державної прикордонної служби України направлено на заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначає, що перекладач був присутній при оголошенні спірного рішення про відмову у перетині державного кордону.

Крім того від Заступника начальника 3-го відділення інспекторів прикордонної служби з персоналу відділу прикордонної служби "Бориспіль - 1" Окремого контрольно - пропускного пункту "Київ" капітана ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що рішення про відмову у перетині державного кордону прийнято правомірно та у спосіб визначений законом.

Також, представник відповідача заявив клопотання про здійснення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін.

Розглянувши вказане клопотання, суд зазначає про те, що ч. 5 ст. 262 КАС У передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 262 КАС України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін у випадках, визначених ст. 263 цього Кодексу та якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Водночас, зміст клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не дає підстав стверджувати, що повне та всебічне з`ясування усіх обставин у справі потребує проведення судового засідання чи заслуховування пояснень сторін.

Більш того, представник відповідача у клопотанні не зазначив, встановлення яких обставин у справі є неможливим шляхом аналізу письмових доказів і пояснень та вимагає проведення судового засідання.

Дослідивши клопотання представника відповідача, матеріали справи, беручи до уваги предмет та підстави позову, обставини, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги та заперечення, характер спірних правовідносин, обсяг та характер доказів у справі, суд не вбачає обґрунтованих підстав для розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та приходить до висновку, що в задоволенні клопотання має бути відмовлено.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що громадянка Іраку ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 прибула 21.09.2021 о 14 год. 00 хв. рейсом 2353 з Дубаї до Києва на підставі відкритої багаторазової візи з терміном дії з 02.07.2021 по 31.12.2021, а також на підставі нотаріальної заяви запрошення ОСОБА_6 від 20.09.2021, який проживає в України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач прибула разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , який є інвестором ТОВ «Свіс Хелскеа Фармацойтікалс ЛТД» та здійснює на території Кіровоградської області підприємницьку діяльність по виробництву фармацевтичної продукції.

20.09.2021 до керівника Окремого контрольно - пропускного пункту "Бориспіль" ОСОБА_7 було подано клопотання з документами про сприяння в перетині кордону ОСОБА_5 та його дружині.

Метою запланового приїзду позивача в Україну, а саме місто Кропивницький для облаштування своєму чоловікові умов проживання та побуту в України на період здійснення ним інвестиційної діяльності в Україні.

При проходженні першої та другої лінії прикордонного контролю позивачка надала всі необхідні та підтверджуючі мету прибуття документи, а також необхідне грошове забезпечення, в тому числі документи про підприємницьку діяльність свого чоловіка в Україні, свідоцтво про шлюб та інше.

Однак 21.09.2021 було прийнято рішення про відмову у перетині державного кордону України на в`їзд іноземцю або особі без громадянства, підставою якого стало ч. 1 ст. 8 п. 4 Закону України «Про прикордонний контроль» з тих причин, що позивач не може підтвердити мету запланованого перебування на території України.

Не погоджуючись з таким рішенням представник 22.09.2021 звернувся з адміністративною скаргою про скасування рішення про відмову у перетині кордону до начальника Окремого контрольного перепускного пункту «Київ» відділу прикордонної служби «Бориспіль - 1» Державної прикордонної служби України Трофименка О.В. та окремою скаргою до начальника управління Прикордонного контролю Департаменту охорони державного кордону Державної прикордонної служби України Лисюка Ю.О., однак у задоволенні таких скарг було відмовлено.

На думку позивача зазначена відмова є протиправною та такою, що порушує його права та законні інтереси, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок в`їзду іноземців в Україну регулюється Законами України від 22.09.2011 № 3773-VІ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773), від 05.11.2009 № 1710-VІ «Про прикордонний контроль» (далі Закон № 1710), Інструкцією з організації здійснення перевірки документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, затвердженою наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.06.2012 № 407 (далі Інструкція № 407).

Відповідно до ст. 2 Закону № 1710 прикордонний контроль державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Прикордонний контроль здійснюється зокрема, щодо осіб, які перетинають державний кордон.

Прикордонний контроль включає: перевірку документів; огляд осіб, транспортних засобів, вантажів; виконання доручень правоохоронних органів України; перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон та перевірку автомобільних транспортних засобів з метою виявлення викрадених.

Статтею 3 Закону № 1710 передбачено, що під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.

Якщо міжнародним договором, згоду на обов`язковість якого надано Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що встановлені цим Законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону № 1710 паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

Відповідно до ст. 8 Закону № 1710 уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови: наявності в нього дійсного паспортного документа; відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну; наявності в нього в`їзної візи, якщо інше не передбачено законодавством України; підтвердження мети запланованого перебування; наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності в нього можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України - для громадянина держави, включеної до переліку держав, затвердженого Кабінетом Міністрів України, та особи без громадянства, яка постійно проживає у державі, включеній до такого переліку.

Іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в`їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому ст. 14 цього Закону.

Законом № 3773 встановлено правила в`їзду іноземців в Україну та підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну.

Так, ч. 1 ст. 9 Закону № 3772 регламентовано, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Статтею 9 Закону 1710 визначено, що прикордонний контроль іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну здійснюється за процедурами контролю першої лінії, а у передбачених цим Законом випадках - також за процедурою контролю другої лінії.

Процедура здійснення контролю першої лінії передбачає проведення перевірки:

паспортного документа з метою встановлення його дійсності, наявності відповідно до вимог законодавства посвідки на постійне проживання чи візи;

наявності чи відсутності у базах даних Державної прикордонної служби України інформації про заборону в`їзду в Україну та про доручення правоохоронних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон;

відміток про перетинання державного кордону в паспортному документі іноземця або особи без громадянства.

Процедура здійснення контролю другої лінії проводиться за результатами аналізу та оцінки ризиків під час виконання процедури контролю першої лінії, якщо в уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України виникли сумніви щодо виконання іноземцем або особою без громадянства умов в`їзду в Україну, та передбачає:

встановлення місць відправлення та призначення, мети та умов запланованого перебування з проведенням у разі необхідності перевірки відповідних підтверджуючих документів і співбесіди;

з`ясування наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону № 3773 документами для в`їзду в Україну та виїзду з України іноземців та осіб без громадянства є, зокрема, паспортний документ за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду чи виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно п. 2 розділу ІІ Порядку проведення підрозділами органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України процедури здійснення контролю другої лінії іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 14.05.2018 № 392 (далі Порядок № 392) контроль другої лінії здійснюється у терміни, необхідні для проведення перевірки виконання іноземцем умов в`їзду в Україну, але які не перевищують часу стоянки транспортних засобів закордонного прямування, передбаченого розкладом руху, а в разі прямування особистим транспортом або в пішому порядку - не більше 3 годин з моменту прийняття посадовою особою рішення про проведення контролю другої лінії.

Пунктами 3 та 4 розділу ІІ Порядку № 392 визначено, що для проведення контролю другої лінії залучаються службові особи:

підрозділів органу охорони державного кордону - визначені наказом органу охорони державного кордону;

оперативно-розшукових підрозділів - визначені наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України або регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Усі службові особи, які залучаються для проведення контролю другої лінії, проходять додаткову підготовку.

Контроль другої лінії здійснюється у складі не менше двох службових осіб.

Відповідно до вимог п. 8 ч. 2 Порядку № 392 контроль другої лінії щодо іноземців проводиться, зокрема:

перевірки наявності належно оформлених документів на право в`їзду в Україну, передбачених ч. 1 ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»;

перевірки за базами даних і банками даних правоохоронних органів України;

перевірки наявності інших підстав для заборони в`їзду іноземців в Україну, визначених ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»;

встановлення місць відправлення та призначення, підтвердження мети запланованого перебування іноземця на території України;

проведення з іноземцями співбесіди;

перевірки наявності в іноземця достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження чи транзиту до третьої держави або можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України, що передбачено Порядком підтвердження достатнього фінансового забезпечення іноземців та осіб без громадянства для в`їзду в Україну, перебування на території України, транзитного проїзду через територію України і виїзду за її межі та визначення розміру такого забезпечення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.12.2013 № 884;

перевірки дотримання іноземцями встановлених законодавством правил і строків перебування в Україні відповідно до вимог, визначених п. 3 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2015 № 884, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05.08.2015 за № 944/27389.

Пунктом 16 ч. 1 ст. 1 Закону № 1710 регламентовано, що підтверджуючі документи документи, що підтверджують факт туристичного обслуговування, навчання, стажування, працевлаштування, лікування в Україні, бронювання або оплату житла, харчування в Україні та повернення до держави свого громадянства або постійного місця проживання, або до третьої держави (у разі необхідності інші документи, що підтверджують мету та умови перебування в Україні).

Як вбачається з матеріалів справ, позивач прибула до України 21.09.2021 у супроводі свого чоловіка ОСОБА_5 (на підтвердження перебування у шлюбі було надано шлюбний договір від 07.10.2021) рейсом 2353 з Дубаї до Києва на підставі відкритої багаторазової візи з терміном дії з 02.07.2021 по 31.12.2021, а також на підставі нотаріальної заяви запрошення ОСОБА_6 від 20.09.2021, який проживає в України.

На момент проходження прикордонного контролю позивач мав при собі дійсний паспорт серії НОМЕР_2 та діючу багаторазову візу типу С № (М)Y04207453 для в`їзду у період з 02.07.2021 по 31.12.2021.

У запрошенні від 20.09.2021 зазначено, що ОСОБА_6 запрошує Манала Ашер Лафта Аль-Асаді відвідати України з приватною метою, а саме гостювання у родичів в період з 20.09.2021 по 20.12.2021.

Даним запрошенням ОСОБА_6 підтвердив забезпечення місця проживання ОСОБА_1 на території України за адресою: АДРЕСА_1 та взяття на себе зобов`язань зі сплати всіх витрат вищевказаної особи, пов`язаних з її перебуванням на території України та з виїздом з України.

Тобто з вказаного запрошення вбачається, що ОСОБА_6 підтверджує, що бере на себе зобов`язання щодо покриття витрат, пов`язаних з наданням житла, проживанням та перебуванням на території України та виїздом іноземця.

Зазначене запрошення ноторіально посвідчено приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Куценко І.В. та зареєстровано в реєстрі під № 760.

Також представником позивача 20.09.2021 було направлено клопотання до начальника Окремого контрольно пропускного пункту «Київ» (м. Бориспіль) ОСОБА_7 про сприяння в перетині кордону ОСОБА_5 та його дружині ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що позивач прямувала до України у супроводі свого чоловіка ОСОБА_5 , який є інвестором ТОВ «Свіс Хелскеа Фармацойтікалс ЛТД» та здійснює на території Кіровоградської області підприємницьку діяльність по виробництву фармацевтичної продукції.

Також позивачем було повідомлено прикордонну службу, що вона планує повернутись до свої країни в наступні 5-10 дні, до своїх трьох малолітніх дітей.

Приписами п. 6 розділу ІІ Порядку № 392 службова особа, яка здійснює контроль другої лінії, повинна відрекомендуватися та надати іноземцю інформацію про:

мету контролю другої лінії в письмовій формі українською або зрозумілою іноземцю мовою (англійською або мовою держави, що межує з Україною);

прізвища службових осіб, які проводять контроль другої лінії, або номери їх представницьких карток, назву пункту пропуску через державний кордон і дату перетинання державного кордону (на прохання іноземця);

право відмовитися від надання пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів під час проведення співбесіди, крім питань, пов`язаних з дотриманням іноземцем умов перетинання державного кордону України.

У разі якщо іноземець не володіє англійською або мовою держави, що межує з Україною, посадові особи на безоплатній основі залучають фахових перекладачів з Довідково-інформаційного реєстру перекладачів Державної міграційної служби України.

Пунктом 11 розділу ІІ Порядку № 392 визначено, що співбесіда з іноземцями проводиться з метою:

уточнення правдивості відомостей, які подавалися іноземцем для отримання в`їзної візи України;

отримання інформації про спроби незаконного переміщення через державний кордон осіб, транспортних засобів і вантажів.

Співбесіда має на меті отримання відповідей на поставлені іноземцю запитання, вивчення підтвердних документів.

Під час співбесіди перевіряються або уточнюються усі пояснення особи щодо правових підстав перетинання державного кордону.

Проведення співбесіди фіксуються на засоби відео або аудіодокументування (за згодою).

Під час співбесіди службова особа з урахуванням даних про іноземця, які можуть свідчити про справжні наміри особи, що в`їжджає в Україну, спостерігає за поведінкою опитуваної особи з метою виявлення змін у її поведінці, що можуть давати підстави для додаткової перевірки наданої іноземцем інформації.

Під час співбесіди в рамках процедури контролю другої лінії службові особи опитують родичів та знайомих іноземця, які присутні в пунктах пропуску і висловлюють бажання надати додаткові пояснення щодо в`їзду та перебування іноземця на території України.

Відмова іноземця давати пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів під час проведення співбесіди не може розглядатись як підстава для прийняття рішення про його обмеження у праві в`їзду в Україну. Рішення щодо пропуску зазначеного іноземця через державний кордон приймається відповідно до законодавства України на підставі вивчення документів, поданих для прикордонного контролю, та іншої наявної інформації.

Тобто, одним із заходів проведення прикордонного контролю другої лінії є проведення співбесіди із іноземцем, під час якої здійснюються перевірка та уточнення пояснень особи щодо правових підстав для з`ясування мети в`їзду та перебування іноземця на території України.

При цьому, у випадку якщо іноземець не володіє англійською або мовою держави, що межує з Україною, посадові особи на безоплатній основі залучають фахових перекладачів з Довідково інформаційного реєстру перекладачів Державної міграційної служби.

В матеріалах справи міститься копія спірного рішення про відмову у перетині кордону, з якого вбачається, що його було оголошено у присутності перекладача арабської мови громадянина Лівії ОСОБА_8 , ЗП № НОМЕР_3 .

Однак відповідачем не подано до суду доказів того, що співбесіда ОСОБА_1 проводилась за участю перекладача арабської мови, що свідчить про порушення процедури проведення такої співбесіди та Порядку № 392.

З огляду на те, що посадові особи прикордонної служби зазначили підставою для прийняття рішення про відмову позивачеві у перетині кордону України неможливість підтвердження позивачем мети перебування на території України та відсутність перекладача під час проходження позивачем співбесіди, суд вважає, що така відмова є необґрунтованою, оскільки позивачем при проходженні прикордонного контролю були пред`явлені документи, що свідчили про його право в`їзду та перебування на території України.

Отже, посилання відповідача на неможливість підтвердження позивачем мети перебування на території України є необґрунтованими та не підтверджуються жодними доказами.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що рішення про відмову позивачу в перетині державного кордону України є безпідставним, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Окремий контрольно - пропускний пункт "Київ" відділу прикордонної служби "Бориспіль - 1" Державної прикордонної служби України надати дозвіл на в"їзд в Україну громадянці Іраку Манал Ашер ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , закордоний паспорт № НОМЕР_1 ) з відповідними відмітками в закордонний паспорт та інших документах, то на думку суду вказана юридична дія вичерпана.

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону №1710 прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що перетин громадянами України державного кордону здійснюється виключно у разі проходження ними, зокрема, прикордонного контролю, який полягає у пред`явленні особами, які перетинають кордон паспортних та інших документів, їх перевірку уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України.

Таким чином, надання дозволу на перетин кордону належить до виключної компетенції відповідача, а відтак суд не уповноважений перебирати на себе функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта, та зобов`язувати його невідкладно приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу.

З огляду на наведене, суд вважає, що порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перетинні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 21.09.2021 громадянці ОСОБА_3 , що прийнято Заступником начальника 3-го відділення інспекторів прикордної служби з персоналу відділу прикордонної служби "Бориспіль - 1" Окремого контрольно - пропускного пункту "Київ" капітаном ОСОБА_2 .

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії".

В п. 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Надаючи оцінку всім іншим доводам відповідачів, суд приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами 1, 4 ст. 73 КАС України регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених

ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів суду правомірність своїх дій.

За наведених обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивачем при поданні даного адміністративного позову було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн (квитанція № 85921 від 04.10.2021) та з урахуванням того, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача 454,00 грн.

Крім того, позовач просить суд стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 26 500, 00 грн.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга). Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята). У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома).

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд наголошує, що ст. 134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 (справа № 810/4749/15) вказав, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа № 826/856/18) зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відтак, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії). У п. 269 рішенні Судом зазначено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 №5076-VI (далі Закон № 5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Отже, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076).

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076).

Статтею 19 Закону № 5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 30 Закону № 5076, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем подано лише договір про надання правової допомоги від 14.09.2021 № 062/21, ордер на надання правничої допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, тому дослідивши наданий позивачем документи та враховуючи наведені норми права, суд дійшов висновку, що у стягненні витрат на правничу допомогу слід відмовити, оскільки позивачем не подано доказів понесення витрат саме у розмірі 26 500,00 грн.

Доказів понесення позивачем інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73 - 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у перетинні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 21.09.2021 громадянці ОСОБА_3 , що прийнято Заступником начальника 3-го відділення інспекторів прикордної служби з персоналу відділу прикордонної служби "Бориспіль - 1" Окремого контрольно - пропускного пункту "Київ" капітаном ОСОБА_2 .

Стягнути на користь громадянина громадянці Іраку ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортний документ НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) за рахунок бюджетних асигнувань Окремого контрольно - пропускного пункту "Київ" відділу прикордонної служби "Бориспіль - 1" Державної прикордонної служби України ().

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.