Справа № 380/17842/22
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2023-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Коморного О.І. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області вчинити дії.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 16.11.2022 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723, п. п 10, 12 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889 на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) за №231/7.4-22/37 від 03.11.2022 та про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) №71/7.4-22/38 від 03.11.2022, №13-70-05/38-64 від 03.11.2022, №232/7.4-22/37 від 03.11.2022, з часу звернення за призначенням такої пенсії, тобто з 10.11.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

10.11.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», як державному службовцю, який має стаж державної служби понад 20 років.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 17.08.2022 відмовлено у призначенні пенсії згідно Закону України «Про державну службу» та через те, що ст.3 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889 не поширюється на працівників Митної служби, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом.

Позивач вважає відмову відповідача неправомірною, оскільки записами в трудовій книжці, підтверджується стаж його роботи на посадах державного службовця понад 20 років, що дає йому підстави для призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з чим звернувся до суду із даним позовом за захистом свого порушеного права.

Ухвалою суду від 16 грудня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області надало суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи відзив відповідач зазначив, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

10.11.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перехід з пенсії за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

16.11.2022 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області за принципом екстериторіальності прийнято рішення №35 про відмову в переведенні з пенсії за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», у зв`язку із відсутністю 10 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців.

Основним критерієм, який визначає підстави для зарахування періоду роботи особи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу.

Згідно із ч.1 ст.3 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889, Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходження та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Відповідно до ст.3 Закону №889 дія цього Закону не поширюється, зокрема, на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюється спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 569 Митного Кодексу України передбачено, що посадовим особам митних органів присвоюються спеціальні звання.

Отже, періоди роботи посадових осіб в митних органах на посадах, в період перебування на яких присвоєні персональні чи спеціальні звання, не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Оскільки дія Закону № 889 не поширюється на посадових митних органів, тому періоди служби Позивача в митних органах не підлягають зарахуванню до стажу державної служби.

Відтак, оскільки присвоєння спеціальних звань та категорій державної служби регулювалися різними законодавчими актами і ці поняття не є тотожними, тому для зарахування Позивачу періоду роботи в митних органах немає правових підстав.

Враховуючи наведене, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області просить суд відмовити в задоволенні позову.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області надало суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи відзив відповідач зазначив, що позивач 10.11.2022 звернувся із заявою щодо перерахунку пенсії - перехід на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» та здійснення відповідного перерахунку пенсії.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 16.11.2022 ОСОБА_1 відмовлено в переході із пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на інший вид пенсії, відповідно до Закону України «Про державну службу».

Умови та порядок призначення (перерахунків) пенсій державним службовцям встановлюється спеціальними законами. До спеціальних законів відноситься Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723 та Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889, який набрав чинності з 01.05.2016.

Законом №889 передбачені певні особливості пенсійного забезпечення державних службовців. Згідно ч.3 ст.21 Закону №889 особа, яка вступає на посаду державної служби вперше, набуває статусу державною службовця з дня публічного складення нею Присяги державного службовця, а особа, яка призначається на посаду державної служби повторно, - з дня призначення на посаду. Підпунктом 17 п.3 ст.3 Закону №889 визначено органи, на які поширюється дія Закону та посади, на які не поширюється дія Закону, зокрема: дія цього Закону, не поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачене Законом.

Згідно ч.3 Положення про спеціальні звання посадових осіб митних органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 №501, посадовим особам митних органів присвоюються спеціальні звання.

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , позивачу, як працівнику митної служби присвоювались спеціальні звання.

Пенсії відповідно до Закону №889 у порядку, визначеному для осіб, які мають не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (ст.37 Закону №3723) призначаються особам, які: - досягли пенсійного віку; - мають страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: чоловіки - 35 років, жінки - 30 років; - не отримували пенсію відповідно до ст.37 Закону №3723; - на день набрання чинності Законом №889 (01.05.2016) займають посади державної служби та мають не менше як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону №3723 та актами Кабінету Міністрів України, або на день набрання чинності Законом №889 мають не менше як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723 та актами Кабінету Міністрів України незалежно від факту роботи на державній службі станом на 01.05.2016.

Відтак, з огляду на вище викладені норми законодавства, ОСОБА_1 немає права на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки відсутні підстави для зарахування до стажу державної служби періоду роботи позивача в органах митної служби.

Щодо позовних вимог про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області 5992,40 гривень сплачених судових витрат, заперечує з огляду на наступне.

За змістом ч.3 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката мас бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

Згідно з частинами 6, 7 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог ч.5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для падання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Зважаючи на предмет спору, заявлені вимоги, зміст позовної заяви та наявності сталої численної судової практики Верховного Суду щодо його вирішення у подібних спірних правовідносинах вважаю, що даний спір не потребує глибокого правового аналізу її дослідження, а відтак і значних часових затрат.

При визначенні суми відшкодування вказаного виду судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, тому заявлений розмір витрат в сумі 5908,00 гривень є не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) в період провадження в Львівському окружному адміністративному суді, із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Враховуючи наведене, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області просить суд відмовити в задоволенні позову.

Суд всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та,-

встановив:

ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

10.11.2022 року ОСОБА_1 у віці 63 років звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про перехід з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області о/р 35 від 16.11.2022 відмовлено в переході на пенсію за іншим законом, оскільки згідно ст.3 Закону №889-VIII дія Закону не поширюється, зокрема, на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюється спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст.569 Митного кодексу України посадовим особам митних органів присвоюються спеціальні звання, тому ці посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону №3723-XII, тому здійснити перехід на пенсію за віком відповідно до Закону №889-VIII немає можливості, у зв`язку з відсутністю 10 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців.

Не погоджуючись з рішенням про відмову в переході на пенсію за іншим законом позивач звернувся до суду з даним позовом.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках. Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об`єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо).

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі-Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 9, частини першої статті 10 вказаного Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Частиною третьою статті 45 Закону №1058-IV передбачений порядок переведення з одного виду пенсії, передбаченої цим Законом, на інший. Зокрема, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

10.11.2022 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перехід на інший вид пенсії, пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». На даний час позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі-Закон №889-VIII), який набрав чинності 01.05.2016.

Статтею 90 Закону №889-VIII передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

До 01.05.2016 діяло законодавство у сфері державної служби, яке передбачало право державного службовця на призначення пенсії на умовах, визначених статтею 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (далі-Закон №3723-XII).

Згідно з частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII з 01.05.2016 втратив чинність Закон №3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Пунктом 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Також згідно з пунктом 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, статтею 37 Закону №3723-ХІІ передбачено додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналізуючи зазначені вище норми законодавства, суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження в особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ і розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Такі ж висновки щодо застосування норм права неодноразово висловлювалися Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26.06.2018 у справі № 676/4235/17, від 03.07.2018 у справі №265/3709/17, від 19.03.2019 у справі №357/1457/17, від 15.08.2019 у справі №676/6166/17, від 01.04.2020 у справі №607/9429/17, від 02.04.2020 у справі №687/545/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі №822/524/18.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Відповідно до ч.18 ст.37 Закону №3723-ХІІ період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Спеціальним законом, що визначає статус працівників митної служби в Україні, її функції та правові основи діяльності є Митний кодекс України.

Стаття 154 Митного кодексу України від 12.12.1991 року передбачала, що службовим особам митних органів України присвоюються персональні звання відповідно до займаних посад і стажу роботи.

Відповідно до ст.430 Митного кодексу України від 11.07.2002 № 92-ІV (який набрав чинності з 01 січня 2004 року) пенсійне забезпечення посадових осіб митної служби України здійснюється відповідно до умов і порядку, встановлених Законом України «Про державну службу». Пенсійне забезпечення працівників митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, які не є посадовими особами, здійснюється на загальних підставах відповідно до законодавства України про пенсійне забезпечення.

Статтею 407 Митного кодексу України від 11.07.2002 № 92-ІV передбачено, що посадовими особами митної служби України є працівники митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, на яких цим Кодексом та іншими законами України покладено здійснення митної справи, організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і яким присвоєно спеціальні звання.

Відповідно до ст.569 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VІ працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями.

Особи, вперше прийняті на службу до митних органів на посади, які передбачають виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, приймають Присягу державних службовців, якщо раніше вони не приймали такої Присяги.

Правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

Абзацом 1 ч.1 ст.588 Митного кодексу України від 13.03.2012 №4495-VІ передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб митних органів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в митних органах зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Аналогічні положення щодо віднесення посадових осіб органів доходів і зборів до державних службовців та пенсійного забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», були передбачені і Митним кодексом України від 12.12.1991.

Системний аналіз наведених норм права, чинних як у період проходження державної служби так і станом на день звернення позивача із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший дає підстави стверджувати, що посадові особи митних органів є державними службовцями, а тому періоди роботи (служби) в митних органах зараховуються до стажу державної служби, що дає право на пенсію відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.

Відповідно до ч.2 ст.46 Закону України «Про державну службу» №889-VIIІ до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Так, п.1 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року №283 (далі - Порядок №283), який діяв на час проходження позивачем служби, регламентовано, що цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

Пунктом 2 Порядку №283 було передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема: на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у ст.25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.

Кабінетом Міністрів України відповідно до постанови від 25.03.2016 №229 затверджений Порядок обчислення стажу державної служби (далі - Порядок №229), пунктом 4 якого передбачено, що до стажу державної служби зараховуються, зокрема серед іншого, час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Суд відзначає, що до набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889 порядок обчислення державної служби визначався постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283, якою затверджено Порядок обчислення стажу державної служби.

Таким чином, у спірному випадку необхідно застосовувати норми Порядку №283, а саме пункту 2 вказаного порядку згідно з яким до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, «на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю».

Матеріалами справи підтверджується, що фактичною підставою для відмови позивачу у призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» є відсутність у нього права на призначення пенсії за Законом України «Про державну службу» №3723-XII, оскільки посади в митних органах не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України «Про державну службу» №3723-XII, тому періоди роботи в митних органах не зараховані до стажу державної служби ОСОБА_1 .

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області о/р 35 від 16.11.2022 відмовлено в переході на пенсію за іншим законом, оскільки для призначення пенсії згідно Закону України «Про державну службу» відсутні 10 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців.

При цьому судом встановлено, що відповідно до відомостей трудової книжки НОМЕР_1 , в трудовій книжці відображені наступні періоди роботи в митних органах, які були невраховані працівниками Пенсійного фонду до стажу державної служби, а саме:

- 21.12.1987 року прийнятий на посаду інспектора Мостинської митниці тимчасово (номер запису 9);

- 02.02.1988 року прийнятий на посаду інспектора Мостинської митниці на постійній основі (номер запису 10);

- 13.05.1991 року призначений на посаду старшого інспектора Мостинської митниці (номер запису 11);

- 15.06.1995 року прийняв присягу державного службовця (номер запису 12);

- 31.03.1997 року звільнений на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією митниці ДМСУ (номер запису 13);

- 01.04.1997 року призначений на посаду старшого інспектора Мостинської митниці ДМСУ (номер запису 14);

- 05.12.1995 року присвоєно персональне звання «Радник митної служби ІІІ рангу» (наказ ДМСУ №586-к від 05.12.1995 року) (номер запису 15);

- 28.02.2001 року звільнений з посади старшого інспектора вантажного відділу №2 Мостинської митниці в порядку переведення в Галицьку митницю згідно з п.5 ст.36 КЗпП України (номер запису 16);

- 01.03.2001 року призначений на посаду старшого інспектора вантажного сектора №1 м/п «Мостиська» Галицької митниці (номер запису 17);

- 01.01.2003 року переведений на посаду старшого інспектора вантажної зміни №1 вантажно-пасажирського відділу м/п «Мостиська» (номер запису 18);

- 08.09.2003 року переведений на посаду старшого інспектора вантажної зміни №3 вантажно-пасажирського сектора №1 м/п «Мостиська» (номер запису 19);

- 01.12.2003 року переведений на посаду старшого інспектора вантажно-пасажирського сектора №2 м/п «Мостиська» (номер запису 20);

- 30.03.2004 року присвоєно спеціальне звання «Інспектор митної служби ІІІ рангу» (номер запису 21);

- 16.06.2005 року звільнений з посади в порядку переведення в Мостиську митницю, згідно з п.5 ст.36 КЗпП України (номер запису 22);

- 17.06.2005 року призначений на посаду інспектора вантажного сектора №3 вантажного відділу м/п «Шегині» Мостиської митниці, у порядку переведення з Галицької митниці (номер запису 23);

- 14.03.2006 року призначений на посаду виконуючого обов`язки головного інспектора сектору митного оформлення №4 відділу митного оформлення м/п «Мостиська-Залізничний» (номер запису 24);

- 03.04.2006 року переведений на посаду головного інспектора сектору митного оформлення №4 відділу митного оформлення м/п «Мостиська-Залізничний» (номер запису 25);

- 21.06.2006 року присвоєно спеціальне звання «Радник митної служби 3 рангу» (наказ ДМСУ №556-к від 21.06.2006 року) (номер запису 26);

- 28.02.2007 року звільнений з посади у зв`язку з переведенням на роботу у Західну регіональну митницю, згідно з п.5 ст.36 КЗпП України (номер запису 27);

- 01.03.2007 року призначений на посаду головного інспектора сектору митного оформлення №3 відділу митного оформлення №4 м/п «Мостиська» Західної регіональної митниці в порядку переведення з Мостиської митниці (номер запису 28);

- 01.01.2008 року перемішений на посаду головного інспектора сектору митного оформлення №3 відділу митного оформлення (Мостиська-залізниця) м/п «Мостиська» (номер запису 29);

- 30.04.2008 року звільнений з займаної посади згідно з п.5 ст.36 КЗпП України у порядку переведення у Львівську митницю (номер запису 30);

- 01.05.2008 року призначений на посаду головного інспектора сектору митного оформлення №3 відділу митного оформлення №6 м/п «Мостиська» Львівської митниці в порядку переведення із Західної регіональної митниці (номер запису 31);

- 23.12.2008 року переведений на посаду старшого інспектора відділу митного оформлення №2 м/п «Мостиська» (номер запису 32);

- 25.04.2009 року переведений на посаду старшого інспектора сектору митного оформлення №2 відділу митного оформлення №1 м/п «Мостиська» (номер запису 33);

- 14.08.2009 року переміщений на посаду старшого інспектора сектору митного оформлення №3 відділу митного оформлення №1 м/п «Мостиська» (номер запису 34);

- 01.05.2010 року переведений виконуючим обов`язки на посаді провідного інспектора сектору із захисту державної таємниці та спеціального документального зв`язку (номер запису 35);

- 25.05.2010 року переведений виконуючим обов`язки на посаді провідного інспектора оперативного сектору №3 відділу контролю за переміщенням товарів (номер запису 36);

- 23.09.2010 року затверджений на посаді провідного інспектора оперативного сектору №3 відділу контролю за переміщенням товарів (номер запису 37);

- 28.10.2011 року переведений на посаду головного інспектора організаційно-аналітичного сектору відділу контролю за переміщенням товарів (номер запису 38);

- 04.02.2012 року переведений на посаду головного інспектора відділу дізнання та провадження у справах про порушення митних правил служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил (номер запису 39);

- 05.03.2012 року переведений на посаду головного інспектора відділу організаційно-контрольної роботи служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил (номер запису 40);

- 10.05.2012 року переведений на посаду головного інспектора оперативного відділу служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил (номер запису 41);

- 01.06.2013 року переведений на посаду головного інспектора оперативно-аналітичного відділу Управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями (номер запису 42);

- 05.06.2013 року присвоєно 12-й ранг державного службовця (наказ №72-о від 05.06.2013 року) (номер запису 43);

- 27.09.2013 року переведений на посаду головного інспектора відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків та зброї управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями (номер запису 44);

- 28.10.2013 року переведений на посаду головного державного інспектора відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків та зброї управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями (номер запису 45);

- 01.01.2014 року присвоєно спеціальне звання «Радник податкової та митної справи ІІІ рангу» (наказ №845-о від 30.12.2013 року) (номер запису 46);

- 26.05.2014 року переведений на посаду головного державного інспектора сектору таємного діловодства оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями (номер запису 47);

- 18.11.2014 року переведений на посаду старшого державного інспектора аналітично-пошукового відділу управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням (номер запису 48);

- 11.03.2016 року переведений на посаду головного державного інспектора відділу протидії митним правопорушенням управління боротьби з митними правопорушеннями (номер запису 49);

- 11.03.2016 року запис за №49 є недійсним. Переведений на посаду старшого державного інспектора відділу протидії митним правопорушенням управління боротьби з митними правопорушеннями (номер запису 50);

- 01.08.2016 року переведений на посаду державного інспектора відділу протидії митним правопорушенням управління боротьби з митними правопорушеннями (номер запису 51);

- 23.12.2016 року переведений на посаду державного інспектора відділу оперативного реагування управління протидії митним правопорушенням (номер запису 52);

- 16.11.2017 року переведений на посаду державного інспектора відділу митного оформлення «Городок» митного поста «Західний» (номер запису 53);

- 01.05.2019 року переведений на посаду державного інспектора відділу митного оформлення №1 м/п «Городок» (номер запису 54);

- 18.12.2019 року звільнений із займаної посади в порядку переведення до Галицької митниці Держмитслужби згідно з п.5 ст.36 КЗпП України, п.2 ч.1 ст.41 Закону України «Про державну служби» (номер запису 55).

Суд зазначає, що в трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_1 наявні і інші записи про роботу в органах митного контролю, проте, починаючи з 01.05.2016 року періоди роботи не враховуються для обрахунку пенсії за віком державного службовця, оскільки прийнятий Закон України «Про державну службу» №889.

Разом з тим, суд зазначає, що в трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_1 належним чином відображені періоди роботи на посадах в митних органах, які відносяться до державної служби починаючи з 1987 року по 2016 рік, однак, зазначені періоди ніяким чином не прописані в рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області о/р 35 від 16.11.2022.

Відповідно до ч.18 ст.37 Закону №3723-ХІІ період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Відповідно до ст.430 Митного кодексу України від 11.07.2002 № 92-ІV (в редакцій, чинній на час проходження позивачем державної служби), пенсійне забезпечення посадових осіб митної служби України здійснюється відповідно до умов і порядку, встановлених Законом України «Про державну службу».

Пенсійне забезпечення працівників митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, які не є посадовими особами, здійснюється на загальних підставах відповідно до законодавства України про пенсійне забезпечення.

Статтею 407 Митного кодексу України від 11.07.2002 № 92-ІV (в редакцій, чинній на час проходження позивачем державної служби) передбачено, що посадовими особами митної служби України є працівники митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, на яких цим Кодексом та іншими законами України покладено здійснення митної справи, організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і яким присвоєно спеціальні звання.

Відповідно до ст.569 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VІ працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями.

Особи, вперше прийняті на службу до митних органів на посади, які передбачають виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, приймають Присягу державних службовців, якщо раніше вони не приймали такої Присяги.

Правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

Абзацом 1 ч.1 ст.588 Митного кодексу України від 13.03.2012 №4495-VІ передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб митних органів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в митних органах зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Аналогічні положення щодо віднесення посадових осіб органів доходів і зборів до державних службовців та пенсійного забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», були передбачені і Митним кодексом України від 12.12.1991.

Системний аналіз наведених норм права, чинних як у період проходження державної служби так і станом на день звернення позивача із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший дає підстави стверджувати, що посадові особи митних органів є державними службовцями, а тому періоди роботи (служби) в митних органах зараховуються до стажу державної служби, що дає право на пенсію відповідно до ст.37 Закону №3723-XII.

Отже, законодавством, яке діяло в період роботи (служби) позивача, та яке діє дотепер, визначено, що посадові особи державної митної служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в митних органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ.

Вказане підтверджується також положенням п.7 ч.2 ст.46 Закону України «Про державну службу» №889-VIII, згідно з яким до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

З огляду на вказане, суд критично оцінює посилання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на положення п.17 ч.3 ст.3 Закону України «Про державну службу» №889-VIII, відповідно до якого дія згаданого Закону не поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом, оскільки суд в ході розгляду справи встановив, що нормами Митного кодексу України та ст. 46 Закону України «Про державну службу» №889-VIII (яка є спеціальною щодо ст.3 згаданого Закону) передбачено протилежне.

Тому періоди роботи позивача в митних органах (до 01.05.2016) підлягають зарахуванню до стажу державної служби, а доводи відповідачів про те, що стаж роботи в митних органах не може бути зарахований як стаж державного службовця за наявності присвоєння спеціальних звань, є безпідставними не узгоджуються з наведеними нормами Законів та нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що право має бути захищено у такий спосіб, що відповідає змісту права, зокрема в постанові від 01.10.2019 р. у справі №910/3907/18.

При вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що мета, з якою особа звертається до адміністративного суду це захист її прав, який може бути досягнений лише остаточним вирішення спору, який виник між особою та суб`єктом владних повноважень.

В даному випадку пенсіонер звернувся до суду з метою відновлення його права на отримання пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ.

У набутті такого права, ОСОБА_1 було відмовлено прийняттям рішення від 16.11.2022 о/р НОМЕР_3 з підстав відсутності у позивача права на призначення пенсії згідно Закону України «Про державну службу» №3723-XII, оскільки відсутні підстави для зарахування до стажу державної служби періоду роботи позивача в органах митної служби.

Натомість судом встановлено неправомірність не зарахування періодів роботи в митних органах до стажу державної служби, який дає право на перехід на пенсію за іншим законом, а саме Законом України «Про державну службу».

З урахуванням наведеного в сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість відмови у переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» №3723-XII згідно заяви від 10.11.2022 року.

Разом з тим, судом встановлено, що станом на момент звернення позивача до пенсійного органу із заявою від 10.11.2022 про перехід на пенсію за іншим законом він досяг 63 років та мав необхідний стаж державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), тому мав право на перехід на пенсію за Законом України «Про державну службу» №3723-XII.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з виходом за межі позовних вимог на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України для повного захисту порушеного права позивача, шляхом:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 16.11.2022 о/р 35 про відмову ОСОБА_1 в переведенні на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ згідно заяви від 10.11.2022 року;

- зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ згідно заяви від 10.11.2022 року.

Щодо позовних вимог про зобов`язання призначити пенсію за віком на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) за №231/7.4-22/37 від 03.11.2022 та про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) №71/7.4-22/38 від 03.11.2022, №13-70-05/38-64 від 03.11.2022, №232/7.4-22/37 від 03.11.2022, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» затверджений Порядок призначення пенсій деяким категоріям осіб (далі-Порядок № 622), відповідно до пункту 2 якого згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII «Про державну службу» мають право особи, які на день набрання чинності Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу»: мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України; займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.

Пунктом 3 Порядку № 622 передбачено, що право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку, якщо до набрання чинності Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» не призначалася пенсія відповідно до Закону, мають, зокрема, жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 622, пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. При цьому:

- посадовий оклад, надбавки за ранг та вислугу років враховуються в розмірах, установлених на день звернення за призначенням пенсії за останньою займаною посадою державної служби (або прирівняною до неї у разі відсутності у державному органі відповідних посад державної служби);

- розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв починаючи з 1 травня 2016 року. Середньомісячна сума зазначених виплат за 60 календарних місяців визначається шляхом ділення загальної суми цих виплат на 60. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні;

- у разі коли в осіб, зазначених в пункті 2 цього Порядку, станом на дату звернення немає 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією починаючи з 01.05.2016, середньомісячна сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається шляхом ділення загальної суми таких виплат за наявні місяці роботи починаючи з 01.05.2016 на кількість таких місяців. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні. При цьому для державних службовців, які звернулися за призначенням пенсії у травні 2016 року, а також для осіб, які не працювали починаючи з 01.05.2016 на посадах державної служби, сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається з розрахунку таких виплат за травень 2016 року як за повний місяць;

- матеріальна допомога та виплати, які нараховуються за період, що перевищує календарний місяць, враховуються в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді.

За бажанням осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, і які на момент виходу на пенсію не перебувають на державній службі, розмір зазначених в абзацах 3 - 5 цього пункту виплат визначається в середніх розмірах відносно визначених законодавством таких виплат за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії, але не раніше травня 2016 року, за відповідною (прирівняною) посадою (посадами) за останнім місцем роботи на державній службі.

Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із Мінсоцполітики (пункт 5 Порядку № 622).

В матеріалах справи наявні довідки за формою, затвердженою Постановою правління Пенсійного фонду України від 17.01.2017 № 1-3, а саме довідки: Львівської митниці від 03.11.2022 №231/7.4-22/37 та №232/7.4-22/37, Галицької митниці Держмитслужби від 03.11.2022 №71/7.4-22/38, Львівської митниці ДФС від 03.11.2022 №13-70-05/38-64 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, видані на ім`я позивача.

Більш того, в матеріалах справи наявні докази, які вказують на те що, під час звернення позивача до Пенсійного фонду з заявою від 10.11.2022 про переведення з одного виду пенсії на інший, зазначені довідки були додані до заяви, про що свідчить розписка-повідомлення.

Відповідно до ч.3 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Отже, переведення позивача із пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» має здійснюватися саме з первинного звернення до органів Пенсійного фонду, а саме з 10.11.2022 (день звернення з відповідною заявою).

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судовий збір відповідно до ст. 139 КАС України слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області в сумі 893,16 грн., оскільки, підставою для звернення до суду стало вдруге прийняте протиправне рішення саме Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Суд, вирішуючи питання щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, виходить з наступного.

Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Судом встановлено, що 01.12.2022 між позивачем та адвокатом Головка Любомиром Васильовичем укладено Угоду про надання правової допомоги адвоката, в якій зокрема зазначено, що за виконання угоди Клієнт сплачує Адвокату гонорар в розмірі, що визначається в додатковій угоді на підставі обсягу наданих послуг, що підписується Сторонами

Відповідно до Додатку від 01.12.2022 до Угоди про надання правової допомоги адвоката від 01.12.2022 Клієнт поставив завдання Адвокату: зібрати необхідні докази для пред`явлення позовної заяви до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо призначення пенсії за віком відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723, в тому числі: підготувати всі необхідні проекти процесуальних документів, проект позовної заяви, здійснювати представництво клієнта у судових органах першої інстанції.

Крім того, відповідно до Додатку від 01.12.2022 сторони погодили, і Клієнт сплатив Адвокату при підписанні угоди аванс в сумі 5000,00 грн, котрий не підлягає поверненню. В суму авансу включається підготовка, подання та супроводження позовної заяви.

Разом з тим, на переконання суду, розмір понесених витрат на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. по даній справі не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У даному випадку суд зазначає, що дана справа згідно положень статей 4, 12, 262 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі.

Вказаний обсяг виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом, суд вважає завищеним, оскільки дана справа незначної складності з сталою правовою позицією та не потребує значної затрати часу на вказані роботи.

Також, судом враховано відомості Єдиного державного реєстру судових рішень http://reestr.court.gov.ua, за даними яких мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій (в т.ч. рішення Верховного Суду у зразковій справі) з аналогічного предмету спору та аналогічними мотивами тим, що приведені у адміністративному позові позивача, що спрощувало роботу адвоката при підготовці даного адміністративного позову.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

З огляду на вказані обставини справи, суд вважає, що визначений проміжок часу у підготовці даного позову та вартістю таких послуг у розмірі 5000 грн за наявності в Єдиному державному реєстрі судових рішень з аналогічних спорів не є співрозмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Відтак, з огляду на часткове задоволення позовних вимог та незначну складність справи та обсяг наданих послуг, також враховуючи предмет позову, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 2000,00 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів пропорційно, тобто по 1000,00 грн. з кожного управління Пенсійного фонду.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ухвалив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 16.11.2022 о/р 35 про відмову ОСОБА_1 в переведенні на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ згідно заяви від 10.11.2022 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, буд. 10, ) перевести ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ згідно заяви від 10.11.2022 року з врахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 03.11.2022 №231/7.4-22/37, від 03.11.2022 №232/7.4-22/37, від 03.11.2022 №71/7.4-22/38, від 03.11.2022 №13-70-05/38-64.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (54020, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань, судовий збір в сумі 893,16 грн (вісімсот дев`яносто три гривні, 16 копійок).

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (54020, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1, ) за рахунок бюджетних асигнувань 1000,00 грн. (одна тисяча гривень, 00 копійок) витрат на правову допомогу.

7. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ) за рахунок бюджетних асигнувань 1000,00 грн. (одна тисяча гривень, 00 копійок) витрат на правову допомогу.

8. У решті вимог про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 3000 грн відмовити.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 16.03.2023.

Суддя Коморний О.І.