Справа № 280/514/23
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року Справа № 280/514/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі відповідач 1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому позивач просить суд:

1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за віком позивачу та неврахування для обчислення страхового стажу трудової книжки серія НОМЕР_1 періодів навчання з 01.09.1978 по 21.07.1980 та роботи з 02.10.1989 по 30.10.1989, з 01.11.1989 по 01.03.1990, з 01.10.1991 по 23.03.1992, з 01.09.1992 по 19.07.1994, з 05.10.1995 по 10.04.1998, з 01.10.2021 по 31.12.2021;

2) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 13.01.2022 №20 щодо відмови у призначенні пенсії позивачу;

3) зобов`язати відповідача призначити та виплатити пенсію за віком позивачу, зарахувавши стаж роботи згідно записів трудової книжки серія НОМЕР_1 періодів навчання з 01.09.1978 по 21.07.1980 та роботи з 02.10.1989 по 30.10.1989, з 01.11.1989 по 01.03.1990, з 01.10.1991 по 23.03.1992, з 01.09.1992 по 19.07.1994, з 05.10.1995 по 10.04.1998, з 01.10.2021 по 31.12.2021 з дня звернення за пенсією 06 січня 2022 року;

4) судові витрати стягнути з відповідача.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Шокарєвою А.В., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР №1110582 від 12.01.2023.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.01.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком, проте рішенням від 13.01.2022 йому було відмовлено у призначенні такої. На думку представника позивача, виявлені розбіжності в трудовій книжці та довідках за спірний період не можуть мати своїм наслідком відмову у призначенні пенсії позивача з урахуванням заробітної плати на підставі вказаних довідок, оскільки позивач не несе відповідальності за правильність складання відповідної довідки чи запису у трудовій книжці. Відтак, представник вказує, що відповідачем прийнято неправомірне рішення з огляду на наявність відповідних записів саме у трудовій книжці, а саме періоду навчання з 01.09.1978 по 21.07.1980 та роботи з 02.10.1989 по 30.10.1989, з 01.11.1989 по 01.03.1990, з 01.10.1991 по 23.03.1992, з 01.09.1992 по 19.07.1994, з 05.10.1995 по 10.04.1998, з 01.10.2021 по 31.12.2021. Крім того, підкреслює, що відповідачами не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити пільговий стаж позивача. Дії відповідача щодо незарахування періодів навчання та роботи представник позивача вважає протиправними та такими, що порушують конституційне право позивача на належне соціальне забезпечення. Просить позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 23.01.2023 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін у відповідності до положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

03.02.2023 через підсистему «Електронний суд» від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшли пояснення щодо позову (вх.№5165). Так, представник третьої особи зазначає, що період навчання позивача не зарахований до стажу з огляду на відсутність дати видачі атестату; оскільки в атестаті не зазначено тривалість навчання, то цей період не може бути зараховано до страхового стажу позивача. Водночас періоди роботи не були зараховані до страхового стажу, оскільки трудова книжка заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 року №58. Представник третьої особи зауважує, що законодавством передбачено чіткий порядок заповнення трудової книжки. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

06.02.2023 на електронну адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області надійшов відзив на позовну заяву (вх.№5447). Управління вважає, що позивачем пропущені строки звернення до адміністративного суду. Крім того, зазначає, що за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ розгляду заяви позивача, а саме Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області. Представник відповідача 1 з урахуванням виявлених недоліків, представник відповідача 1 доходить висновку, що трудової книжки недостатньо для підтвердження страхового стажу, а уточнюючі довідки не надано. Звертає увагу, що заява позивача про призначення пенсії за віком розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, відтак Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області не є належним відповідачем по даній справі. З огляду на викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 07.02.2023 залучено до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі відповідач 2); розгляд адміністративної справи розпочато спочатку.

22.02.2023 до суду засобами поштового зв`язку надійшов уточнений позов (вх.7948), в якому представник позивача зазначає, що йому не було відомо, ким саме приймалося рішення про відмову у призначенні пенсії через те, що розгляд заяви відбувається за принципом екстериторіальності. Вкотре вказує на те, що не можна не враховувати записи трудової книжки через порушення працедавцем процедури занесення таких записів до трудової книжки або довідки про підтвердження трудового стажу неточних даних чи перекрученої назви посади. Вважаючи, що позивач має загальний стаж роботи більше 29 років 5 місяців 7 днів та стаж на підставі вищезазначених норм законодавства, на думку представника позивача, ОСОБА_1 має право на призначення пенсії за віком. З урахуванням виявлених обставин, визначає належного суб`єкта прийняття рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, відтак просить визнати протиправними дії саме відповідача 2 щодо прийняття спірного рішення та зобов`язати відповідача 2 призначити та виплатити пенсію за віком позивачу зарахувавши до стажу відповідні періоди навчання та роботи.

24.02.2023 через підсистему «Електронний суд» від Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області надійшов відзив на позовну заяву (вх.№8237), в якому представник не погоджується із заявленими вимогами з наступних підстав. Звертає увагу, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом (до 01.01.2004). Враховуючи те, що згідно наданих документів та даних персоніфікованого обліку страховий стаж позивача складає 22 роки 10 місяців 14 днів, що є недостатнім для призначення пенсії згідно статті 26 Закону №1058-VI; інших документів на підтвердження спірних періодів роботи, передбачених Порядком №637 позивачем надано не було. Представник відповідача 2 просить взяти до уваги те, що для врахування періоду роботи з 01.10.2021 позивачу необхідно повторно звернутися з заявою до органів Пенсійного фонду України про призначення пенсії за віком, оскільки пенсійним органом при обчисленні пенсії позивача зараховано до страхового стажу період роботи по 30.09.2021 включно, відтак вважає вимогу щодо зарахування періоду роботи з 01.10.2021 по 31.12.2021 передчасною. Вимогу призначити пенсію за віком з 06.01.2022 вважає формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволенню. Також висловлює свої заперечення щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу адвоката, адже, на його думку, наявними матеріалами справи не підтверджено обставини надання позивачу адвокатом правової допомоги, саме за даною справою.

Ухвалою суду від 01.03.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про розгляд справи №280/514/23 в судовому засіданні з викликом сторін.

07.03.2023 через підсистему «Електронний суд» надійшов уточнений адміністративний позов (вх.№9372), в якому представник позивача, отримавши відзив від відповідача 2 визначає остаточні позовні вимоги до останнього. Так, просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області щодо відмови в призначенні пенсії за віком позивачу та неврахування для обчислення страхового стажу трудової книжки серія НОМЕР_1 періодів навчання з 01.09.1978 по 21.07.1980 та роботи з 02.10.1989 по 30.10.1989, з 01.11.1989 по 01.03.1990, з 01.10.1991 по 23.03.1992, з 01.09.1992 по 19.07.1994, з 05.10.1995 по 10.04.1998, а також просить зобов`язати відповідача 2 призначити та виплатити пенсію за віком позивачу, зарахувавши стаж роботи згідно записів трудової книжки за вказані періоди.

Враховуючи зазначене представником позивача та з огляду на відзив Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області, суд вважає за доцільне прийняти уточнені позовні вимоги.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Позивач, ОСОБА_1 , відповідно до паспорту громадянина України НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

06.01.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії (а.с.14).

Згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я позивача у спірні періоди він:

навчався у ПТУ при ОБУ з 01.09.1978 по 21.07.1980 (атестат №982);

02.10.1989 прийнятий мулярем 4 розряду у кооператив «Компакт№;

30.10.1989 звільнений за власним бажанням;

01.11.1989 прийнятий у члени кооперативу «Надежда-2» мулярем 4 розряду;

01.03.1990 звільнений у зв`язку з переведенням у кооператив «Прогрес-2»

01.10.1991 прийнятий робітником будівельної бригади на «Государственном Архитектурно-Строительном объединении предприятий Севера и Юга «АСТ» (мовою оригіналу);

23.03.1992 звільнений з роботи за власним бажанням;

01.09.1992 прийнятий у Запорізький міський побутовий комбінат фотографом з фото «Радуга»;

20.07.1994 звільнений за власним бажанням;

05.10.1995 прийнятий на посаду комерційного директора ТОВ «Резерв»;

10.04.1998 звільнений за власним бажанням (а.с.7-9).

Задля отримання архівних довідок на підтвердження стажу роботи за відповідних періодів 21.02.2022 позивач звертався до Архівного управління Запорізької міської ради із заявами про їх отримання.

Листом Архівного управління Запорізької міської ради від 23.02.2022 №04-25/Т-474 (на №4/02-02/9239 від 21.02.2022) позивачу повідомлено, що документи кооперативу «Компакт» на зберігання до архівного управління Запорізької міської ради не надходили, тому надати відомості про підтвердження стажу роботи позивача немає можливості (а.с.17).

Листом Архівного управління Запорізької міської ради від 23.02.2022 №04-25/Т-473 (на №4/02-02/9237 від 21.02.2022) позивачу роз`яснено, що документи кооперативу «Надежда-2» на зберігання до архівного управління Запорізької міської ради не надходили, тому надати відомості про підтвердження стажу роботи ОСОБА_1 немає можливості (а.с.18).

Листом Архівного управління Запорізької міської ради від 23.02.2022 №04-25/Т-477 (на №4/02-02/9245 від 21.02.2022) позивачу повідомлено, що документи «Государственного Архитектурно-Строительного объединения предприятий Севера и Юга «АСТ» (мовою оригіналу) на зберігання до архівного управління Запорізької міської ради не надходили, тому надати відомості про підтвердження стажу роботи ОСОБА_1 немає можливості (а.с.19).

Листом Архівного управління Запорізької міської ради від 23.02.2022 №04-25/Т-476 (на №4/02-02/9243 від 21.02.2022) позивачу роз`яснено, що документи ТОВ «Резерв» на зберігання до архівного управління Запорізької міської ради не надходили, тому надати відомості про підтвердження стажу роботи ОСОБА_1 немає можливості (а.с.21).

Листом Архівного управління Запорізької міської ради від 16.03.2022 №04-25/Т-475 (на №4/02-02/9240 від 21.02.2022) позивачу надано архівний витяг з наказів Запорізького міського побутового комбінату. Так, зазначено, що наказом від 28.08.1992 №33-К позивача прийнято на роботу фотографом в фото «Радуга» з 01.09.1992 на підстави заяви ОСОБА_1 . Наказом від 19.07.1994 №25-к звільнено позивача з вказаної посади з 20.07.1994 (а.с.20).

Листом-повідомленням від 18.01.2022 №0800-0207-8/4175 позивачу направлено рішення про відмову в призначенні пенсії за віком (а.с.15).

Так, відповідно до рішення від 13.01.2022 №20 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком з огляду на наступне. Пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 60 років; вік заявника 60 років 4 дні. Необхідний страховий стаж становить 29 років; страховий стаж особи 22 роки 10 місяців 14 днів. За результатами розгляду доданих до заяви документів до страхового стажу не зараховано:

період навчання з 01.09.1978 по 21.07.1980 відсутня дата видачі атестату;

період роботи з 02.10.1989 по 30.10.1989 у трудовій книжці відсутня печатка в записі про звільнення з роботи;

період роботи з 01.11.1989 по 01.03.1990 у трудовій книжці відсутній рік в наказі про звільнення з роботи;

період роботи з 01.10.1991 по 23.03.1992 у трудовій книжці наявне виправлення в даті наказу про звільнення з роботи;

період роботи з 28.08.1992 по 20.07.1994 у трудовій книжці нечітко видно рік наказу в записі про прийняття на роботу;

період роботи з 05.10.1995 по 10.04.1998 у трудовій книжці дата наказу про звільнення з роботи дописана іншим чорнилом (а.с.15 зворотній бік).

До рішення наданий розрахунок періодів за формою РС-право, згідно з яким до стажу не зараховано періоди роботи з 02.10.1989 по 30.10.1989, з 01.11.1989 по 01.03.1990, з 01.10.1991 по 23.03.1992, з 01.09.1992 по 19.07.1994, з 05.10.1995 по 10.04.1998 (а.с.16).

Не погодившись з діями відповідача щодо неврахування при розрахунку страхового стажу періодів навчання з 01.09.1978 по 21.07.1980 та роботи з 02.10.1989 по 30.10.1989, з 01.11.1989 по 01.03.1990, з 01.10.1991 по 23.03.1992, з 01.09.1992 по 19.07.1994, з 05.10.1995 по 10.04.1998 та відмовою у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України передбачає, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).

Стаття 1 Закону №1058-IV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з приписами статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, передбачений Порядком №637.

Відповідно до пунктів 1,2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Абзацом першим пункту 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктом 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

З аналізу наведених законодавчих приписів, зокрема, статті 62 Закону №1788-XII та пункту 1 Порядку №637, слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

При цьому, як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993р. №301 «Про трудові книжки працівників», заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з пунктом 2.6 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м.Києва, держархівом м.Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

За пунктом 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1), до заяви для призначення пенсії за віком додаються такі документи (надаються копії документів з оригіналами): паспорт та документи про місце проживання (реєстрації) особи; документ про присвоєння реєстраційного номеру; трудова книжка (відомості про роботу); диплом, атестат училища, які стверджують денну форму навчання; свідоцтво про шлюб (для жінок); свідоцтво про народження дітей (для жінок); та інші документи.

Згідно з підпунктом 3 пункту 4.2 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Відповідно до пункту 4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

При цьому суд звертає увагу на те, що право органів, які призначають пенсію, вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі, не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, як це визначено у пункті 4.7 Порядку №22-1.

Щодо незарахування до стажу періоду навчання з 01.09.1978 по 21.07.1980 з підстав відсутності у ньому дати видачі атестату суд зазначає, що з наданої копії атестату №982 можливо встановити дату видачі 21.07.1980, тривалість навчання 2 роки, період навчання у професійно-технічному училищі з 01.09.1978 по 21.07.1980. Відтак підстави для незарахування зазначеного періоду навчання до стажу позивача відсутні.

В той же час не зарахований й період роботи з 02.10.1989 по 30.10.1989 з огляду на відсутність у трудовій книжці печатки в записі про звільнення з роботи. Проте суд звертає увагу, що такі недоліки не можуть бути належною підставою для неврахування періодів роботи позивача до страхового стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Крім того, такі дані є формальністю та не впливають на зміст самих записів.

Так, з трудової книжки чітко вбачається запис про прийняття на роботу у кооператив «Компакт» та звільнення з нього, тому пенсійний орган мав зарахувати період роботи з 02.10.1989 по 30.10.1989.

Щодо відсутності року в наказі про звільнення з роботи (період роботи з 01.11.1989 по 01.03.1990), то запис №34 містить дату звільнення позивача 01.03.1990, відповідно й наказ про звільнення того ж року. Для того, щоб виключити це очевидне припущення у пенсійного органу не було жодних підстав.

Стосовно виправлення в даті наказу про звільнення з роботи (період роботи з 01.10.1991 по 23.03.1992) суд зазначає, що позивач, як особа, на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17.

Наявність сумнівів у відповідача відповідно до зазначеного законодавства, може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

Вищевказане узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі №127/9055/17.

Суд вважає за необхідне вкотре зауважити, що пенсійний орган має право, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи.

Водночас суд приймає до уваги те, що відповідачем не подано жодного доказу про вжиття певних заходів з метою отримання інформації щодо достовірності записів трудової книжки позивача, натомість відмовлено у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів роботи. Разом з тим, позивач вживав всі необхідні заходи задля отримання інформації на підтвердження його роботи у спірні періоди.

Щодо нечіткості при зазначенні року наказу в записі про прийняття на роботу (період роботи з 28.08.1992 по 20.07.1994) суд наголошує, що такий недолік є формальністю та не може слугувати підставою для органів пенсійного органу для обмеження особи в реалізації конституційного права на соціальний захист.

Відносно періоду роботи з 05.10.1995 по 10.04.1998 та трудової книжки позивача в частині дописів «іншим чорнилом» суд зазначає, що внесення запису різними чорнилами не свідчить про наявність виправлень, закреслень чи неточностей, які не дають можливості прочитати запис та перевірити зазначені відомості. Відтак зазначений період роботи протиправно не врахований до стажу позивача для призначення пенсії за віком.

Посилання відповідача на недоліки оформлення трудової книжки позивача суд відхиляє, оскільки, як зазначалося вище, вказані записи у трудовій книжці позивача містять всі необхідні відомості щодо дати та підстав прийняття на роботу ОСОБА_1 , не мають виправлень та неточностей, які б могли викликати обґрунтовані сумніви щодо відповідної дати, тим більше, що і сам відповідач не зазначає жодних зауважень до змісту цих записів.

Висновки суду в повній мірі узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду, викладеному в постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17, згідно із яким відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 у справі №593/283/17 та від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а

Таким чином, суд дійшов висновку, що періоди навчання з 01.09.1978 по 21.07.1980 та роботи з 02.10.1989 по 30.10.1989, з 01.11.1989 по 01.03.1990, з 01.10.1991 по 23.03.1992, з 01.09.1992 по 19.07.1994, з 05.10.1995 по 10.04.1998 підтверджуються відповідними записами в трудовій книжці ОСОБА_1 , що є достатнім для зарахування цього періоду роботи до загального трудового стажу останнього, а тому дії щодо неврахування відповідачем цього періоду до загального трудового стажу позивача є протиправними.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області призначити та виплатити пенсію за віком позивачу, зарахувавши стаж роботи згідно записів трудової книжки за спірні періоди суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Так, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Крім того, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею Конвенції повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Водночас Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким;

- дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни "може", "має право", "за власної ініціативи", "дбає", "забезпечує", "веде діяльність", "встановлює", "визначає", "на свій розсуд". Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним;

- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог;

- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи із змісту заявлених позивачем вимог та висновків суду, в даному випадку слід застосувати положення статті 9 КАС України, а саме, обрати інший спосіб захисту, який необхідний для повного відновлення порушеного права.

При цьому, суд зауважує, що статтею 58 Закону 1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії. Вказана позиція відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17.

Таким чином, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії або рішення про відмову у призначенні пенсії, суд дійшов висновку, що в даному випадку, необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії та прийняти рішення відповідно до вимог Порядку № 22-1 з урахуванням висновків суду.

Щодо доводів представника відповідача 1 з приводу того, що позивачем пропущені строки звернення до адміністративного суду, суд зауважує, що питання поновлення строку звернення до суду з даним позовом порушувалось при відкритті провадження у даній справі в ухвалі суду від 23.01.2023.

Враховуючи положення частин першої, другої статті 77, 90 КАС України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За приписами частини третьої статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз змісту вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору з огляду на такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 18.01.2022 у справі № 915/1473/20, від 18.01.2022 у справі № 910/2679/21, від 12.01.2022 у справі №918/548/21.

В обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано:

- договір про надання правової допомоги від 06.01.2023 №ТС/2023, укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням «ЮРЛЮКССЕРВІС»;

- квитанція до прибуткового касового ордера №3 від 12.01.2023 на суму 3000,00 грн.

Судом враховується висновок Верховного Суду, сформований у постанові від 23.12.2021 у справі №755/7943/20-ц про те, які документи можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. Відповідно до викладеного у постанові висновку цей перелік не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду.

Так, суд зауважує, що відсутність акту виконаних робіт з визначенням часу, витраченого на надання відповідних послуг, унеможливлює встановлення судом, які саме дії вчинені адвокатом саме в межах розгляду адміністративної справи, та яка частка з визначеної адвокатом суми гонорару спрямована саме на надання послуг з розгляду адміністративної справи: складання позовної заяви, інших процесуальних документів тощо.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою, суд враховує, що адміністративна справа №280/514/23 в силу статті 12 КАС України є справою незначної складності, що зумовило її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Надані документи жодним чином не підтверджують надання послуг саме у справі, що розглядається, не містять конкретизації предмету спору, суб`єкта владних повноважень щодо протиправних дій (рішень) якого надається правова допомога

Отже, беручи до уваги заперечення відповідача 2 проти відшкодування суми витрат на правничу допомогу, зважаючи на те, що предметом розглядуваного спору, є справа незначної складності, обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами, які заявлені у позовній заяві, суд прийшов до висновку про недоведення позивачем наявності обґрунтованої суми витрат на правову допомогу.

Оскільки належно складених документів на підтвердження витрат на правову допомогу у цій справі суду не надано, у суду відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу.

Квитанцією від 16.01.2023 ID5179-4090-0499-5019 підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1073,60 грн. (а.с.5). За таких обставин, враховуючи вимоги статті 139 КАС України, судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1073,60 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області 13.01.2022 №20 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.01.2022 про призначення пенсії за віком, врахувавши до страхового стажу період навчання ОСОБА_1 з 01.09.1978 по 21.07.1980 та періодів його роботи з 02.10.1989 по 30.10.1989, з 01.11.1989 по 01.03.1990, з 01.10.1991 по 23.03.1992, з 01.09.1992 по 19.07.1994, з 05.10.1995 по 10.04.1998 відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач 1 Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, місцезнаходження: 36014, м.Полтава, вул.Соборності, буд.66; .

Відповідач 2 Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, місцезнаходження: 29013, м.Хмельницький, вул.Герцена, буд.10; .

Третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, місцезнаходження: 69057, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.158-Б; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 16.03.2023.

Суддя К.В.Мінаєва