Справа № 480/2292/20
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2023-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: О.А. Прилипчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 р. Справа № 480/2292/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 03.08.2022, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021 по справі № 480/2292/20

за заявою Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення державної виконавчої служби у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Суми) про заміну способу і порядку виконання судового рішення по справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 15.09.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 17.03.2020 № 1 про відмову в перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою Сумського апеляційного суду №47 від 03.03.2020 року, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

20.07.2022 представник Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення державної виконавчої служби у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) подав заяву про зміну способу і порядку виконання судового рішення, в якій просить:

- встановити порядок виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду у справі № 480/2292/20 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України Сумської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою Сумського апеляційного суду №47 від 03.03.2020 року, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020, визначивши, що "з Головного управління Пенсійного фонду України Сумської області на користь ОСОБА_1 стягнути перераховані кошти з 19.02.2020 по 30.11.2020 в сумі 644099,19 грн без застосування механізму виплати перерахованої пенсії, визначеного постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження бюджету Пенсійного фонду України на 2020 рік" від 24.01.2020 №22".

Заява обґрунтована тим, що до Відділу надійшло повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому зазначено, що на виконання рішення суду головним управлінням здійснено перерахунок пенсії, а сума перерахованих коштів буде виплачена у разі їх надходження до Пенсійного фонду України до головного управління на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду у державного виконавця немає можливості виконати рішення суду без участі боржника, у державного виконавця виникає необхідність у зверненні до суду з заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 03.08.2022 відмовлено у задоволенні заяви Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення державної виконавчої служби у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про зміну порядку та способу виконання рішення суду по справі № 480/2292/20 .

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що при вирішенні заяви органу державної виконавчої служби суд не врахував, що метою судового контролю відповідно до практики ЄСПЛ є сприяння виконання рішення та зняття перешкод у його виконанні, виконання рішення без зайвого формалізму, забезпечення прискорення виконання та компенсацій за його затримку, а також запобігання затягування процесу виконання. Також посилається на висновки, викладені у постанові Верховного Суду 07.04.2021 у справі № 759/2328/16-ц, в якій зазначено, що стягуючи присуджену суму коштів з боржника та перераховуючи її стягувачу за рішенням з чітко встановленим порядком виконання, а саме про зобов`язання боржника повернути ці суми стягувачу приватний виконавець без дотримання встановленого ст. 435 ЦПК порядку, змінив спосіб виконання рішення суду. При цьому, ніщо не перешкоджало приватному виконавцю звернутися до суду з відповідною заявою в порядку ст. 435 ЦПК, але не змінювати самому спосіб виконання рішення суду. Таким чином, у цьому випадку ВС примусове стягнення присуджених коштів у справах зобов`язального характеру розглядає саме як зміну способу виконання рішення, що має здійснюватись у порядку, визначеному ст. 435 ЦПК. Зазначає, що іншою важливою обставиною для вірного вирішення питання, є усвідомлення того, що рішення зобов`язального характеру за своєю суттю можуть бути як немайновими («зобов`язати нечинити перешкод», «вибачитися») або ж майновими («передати грошові кошти чи майно»). Проте норми ст. 63 Закону «Про виконавче провадження», які регламентують порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, знаходяться в розділі ХІІ "Виконання рішень немайнового характеру", що і внесло певну плутанину в правозастосування. При цьому згідно абз. 2 ч. 3 ст. 63 Закону «Про виконавче провадження», якщо рішення зобов`язального характеру може бути виконано без участі боржника, виконавець вживає заходів примусового виконання, передбачених законом, а не його певним розділом. За наявності ж суперечностей при тлумаченні неоднозначної букви закону необхідно виходити з духу закону його загальних підходів, цінностей, мети, ідеології, чого судом при постановленій оскаржуваної ухвали зроблено не було.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що змінивши спосіб виконання судового рішення із зобов`язання виплатити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці згідно із довідкою Сумського апеляційного суду №47 від 03.03.2020 року, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020 на стягнення суми цих виплат, буде змінено рішення по суті, з виходом при цьому за межі позовних вимог та вирішенням питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно із ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Положеннями ст. 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Тож, відповідно до зазначених правових норм, зокрема, Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, рішення в адміністративній справі №480/2292/20 є обов`язковим до виконання на всій території України.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання судового рішення, судом видано позивачу виконавчий лист. На час розгляду даної заяви триває виконавче провадження, рішення суду залишається не виконаним, що підтверджується матеріалами справи та змістом заяви державного виконавця.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 378 Кодексу адміністративного судочинства України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Частиною 3 ст. 378 КАС України передбачено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Під зміною способу і порядку виконання судового рішення розуміється застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю його виконання раніше визначеним способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не повинна змінювати (зачіпати) суть самого судового рішення.

Вирішуючи питання про зміну способу і порядку виконання рішення, суд повинен враховувати, що під зміною способу і порядку розуміється дія або сукупність дій, якими певним чином досягається кінцевий результат, та що підставою для зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення є обставини, що роблять виконання рішення неможливим.

Отже, зміною способу та порядку виконання судового рішення є прийняття судом нових заходів з метою реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. При цьому, суд може змінити порядок і спосіб виконання судового рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Водночас, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч. 4 ст. 245 КАС України).

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади за даних обставин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що безпідставним є посилання державного виконавця на неможливість виконання рішення суду зобов`язального характеру щодо нарахування та виплати заборгованості без участі боржника та можливість застосування до боржника заходів примусового виконання рішення в разу зміни способу і порядку його виконання на стягнення, оскільки з огляду на положення статті 129-1 Конституції України та статті 14 КАС України судове рішення є обов`язковим до виконання незалежно від обраного судом способу захисту порушеного права позивача (зобов`язання вчинити дії чи стягнення з нього коштів).

З огляду на викладене, змінивши спосіб виконання такого рішення із зобов`язання виплатити перераховану відповідачем суму щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на стягнення суми цих виплат, буде змінено рішення по суті позовних вимог, з виходом, при цьому, за межі позовних вимог та вирішенням питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті, оскільки судом не вирішувалися позовні вимоги щодо зобов`язання сплатити позивачу певну суму коштів, крім того, суд першої інстанції під час розгляду справи не перевіряв правильність нарахування таких сум.

Отже, з урахуванням того, що зміна на підставі ст. 378 Кодексу адміністративного судочинства України способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом, відповідно до ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при ухваленні рішення, способу відновлення порушеного права, то зміна способу і порядку виконання рішення суду про зобов`язання суб`єкта владних повноважень здійснити виплату на стягнення такої виплати є незаконною.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 11.11.2014 у справах №№ 21-394а14, 21-475а14, та у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 755/7078/16-а.

Вказані висновки також узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 30.01.2018 у справі 281/1820/14-а ( К/9901/1034/17), у якій суд відмітив, що зміна способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом при ухваленні рішення способу відновлення порушеного права, а тому зміна способу і порядку виконання рішення суду про зобов`язання органу ПФУ здійснити виплату на стягнення такої виплати є незаконною.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення державної виконавчої служби у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про зміну способу та порядку виконання рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального та процесуального права.

Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 03.08.2022 по справі № 480/2292/20 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.М. Ральченко І.С. Чалий