Справа № 120/10477/22
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2023-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 березня 2023 р. Справа № 120/10477/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Томчука А.В., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Теплицької селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась в суд з позовною заявою до Теплицької селищної ради (далі - орган місцевого самоврядування, відповідач), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 20.08.2021 №460, яке прийняте на 10 сесії 8 -го скликання Теплицької селищної ради про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність орієнтовною площею 2, 0 га для ведення особистого селянського господарства;

- зобов`язати надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 га ріллі із земель запасу Теплицької селищної ради, яка знаходиться в масиві земельної ділянки із кадастровим номером :03:000:0043.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що у липні 2021 року звернулась до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність орієнтовною площею 2, 0 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

За наслідком розгляду цього звернення, спірним рішенням від 20.08.2021 №460 відмовлено у наданні дозволу у зв`язку із тим, що земельна ділянка розміщена в масиві, який використовується громадянами для городництва відповідно до рішення селищної ради від 20.05.1995.

Із таким рішенням позивач не погоджується та вказує, що ЗК України визначено виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу, що передбачений ч. 7 ст. 118 ЗК України. Також наголосила на помилковості висновків органу місцевого самоврядування про перебування земельної ділянки у користуванні третіх осіб.

Ухвалою від 20.12.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку визначеному статтею 262 КАС України. Встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. Витребувано у сторони відповідача додаткові докази.

05.01.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що рішенням Теплицької селищної ради від 20.05.1992 землю, на яку претендує позивач відведено та вона використовується громадянами для городництва. Відтак, надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність за кадастровим номером :03:000:0043 позивачу є неможливим. Також зазначив про те, що земельна ділянка зазначена на графічних матеріалах доданих до заяви позивача знаходиться в масиві земельної ділянки, на яку надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою КП "Житлокомунсервіс-Т" для розширення кладовища.

Ухвалою від 09.01.2023 задоволено заяву позивача про поновлення строку звернення до суду. Вирішено визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду з позовом до Теплицької селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення від 20.08.2021 №460.

20.01.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач, спростовуючи аргументи, що наведені у відзиві, просила задовольнити заявлений позов.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

30.07.2021 ОСОБА_2 звернулась до Теплицької селищної ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 га, яка розташована в смт. Теплик. До клопотання додано графічні матеріали земельної ділянки :03:000:0043, копію паспорта та ідентифікаційного коду.

За наслідком розгляду цього клопотання, рішенням 10 сесії 8 скликання Теплицької селищної ради від 20.08.2021 № 460 відмовлено у наданні дозволу, у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимога законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме зазначена на графічних матеріалах земельна ділянка розміщена у масиві, який використовується громадянами для городництва відповідно до рішення Теплицької селищної ради від 20.05.1992 "Про відведення земельної ділянки під колективні городи і індивідуальне садівництво".

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Визначаючись щодо заявлених вимог в контексті цієї спірної ситуації, суд керується та виходить з наступного.

Згідно із статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Положеннями статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із процитованих норм видно, що встановлено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Надаючи оцінку підставам для відмови у наданні дозволу вказаних у спірному рішенні від 20.08.2021 №2021, зокрема, щодо того, що земельна ділянка знаходиться в масиві, який використовується громадянами для городництва, суд вказує про наступне.

Як свідчить Інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 24.09.2021земельна ділянка, на яку претендує позивач, є сформованою та зареєстрованою із присвоєнням кадастрового номера :03:000:0043, з віднесенням до категорії земель сільськогосподарського призначення, вид використання - 16.0 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам си юридичним особам).

Суд зазначає, що в силу вимог частини 5 статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У такому випадку, згідно з частиною 6 статті 118 ЗК України заявник до клопотання повинен долучити погодження землекористувача на вилучення земельної ділянки, яке в подальшому є підставою для припинення прав третіх осіб на таку земельну ділянку.

Для встановлення правового режиму обраної позивачем земельної ділянки судом досліджено Інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0043 (а.с. 16) та, як зазначалось вище, з`ясовано, що земельна ділянка зареєстрована за цільовим призначенням 16.00, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, вид використання - землі запасу, форма власності - комунальна, суб`єкт права власності - Теплицька селищна рада, дата державної реєстрації права - 07.05.2021.

Відтак, із урахуванням внесеної (станом на день прийняття оскаржуваного рішення) до Державного земельного кадастру актуальної інформації про земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0043, яка вважається достовірною, відсутні підстави вважати, що на дату прийняття спірного наказу земельна ділянка перебувала у власності чи користуванні третіх осіб.

Щодо посилань відповідача на те, що права третіх осіб виникли на обрану позивачем земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0043 на підставі рішення Теплицької селищної ради від 10.05.1992, що може бути причиною відсутності актуальної інформації у Державному земельному кадастрі, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В силу приписів статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 (чинного на момент прийняття рішення від 10.05.1992), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990).

Із урахуванням наведеного суд дійшов до висновку, що рішення селищної ради від 10.05.1992 не може вважатися достатнім доказом, що посвідчує та підтверджує право (користування) інших осіб на бажану для позивача земельну ділянку. Належним, допустимим та достатнім доказом існування права власності чи права користування на вказану земельну ділянку є відповідний державний акт, якого відповідачем до суду не подано.

Окремо суд вказує й на те, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх та переконливих доказів, що такі земельні ділянки (надані громадянам у користування згідно з рішенням від 10.05.1992) накладаються чи охоплюються земельною ділянкою яка зазначена позивачем у клопотанні (кадастровий номер :03:000:0043, площею 28, 9391га.).

Стосовно наданого відповідачем рішення виконавчого комітету Теплицької селищної ради від 20.05.1992 р. №36, то варто вказати, що його зміст не ідентифікує місцезнаходження земельних ділянок зазначених у ньому та не підтверджує факт, що такі земельні ділянки накладаються чи охоплюються земельною ділянкою, яка зазначена позивачем у заяві.

Більш того, пунктом 1 рішення від 20.05.1992 р. №36 було відведено із земель запасу ради 66 га під колективні городи жителям селища без переліку громадян та графічного зображення місця розташування городів, які надавались громадянам. Інші документи, які б підтверджували перебування земельної ділянки, яку бажає отримати позивач, у користуванні інших осіб на дату прийняття спірного рішення - відповідачем не надано.

Також суд звертає увагу, що відповідно до наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.04.1993 № 28 "Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)" (чинного до 04.06.1999) та Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43 "Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі" (чинного до 23.08.2013), місце розташування земельної ділянки може підтверджуватися технічною документацією зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою. Вказана технічна документація повинна містити кадастровий план земельної ділянки на якому відображається інформація про межі земельної ділянки з описом суміжних землевласників і землекористувачів та інша інформація яка дає можливість встановити місце розташування земельної ділянки.

Отже, висновок відповідача про те, що рішення від 10.05.1992 стосується саме цієї земельної ділянки, яка вказана позивачем у заяві, є безпідставним, адже таке рішення не містить відомостей, які б дали можливість перевірити місце розташування земельних ділянок про які у ньому йдеться, а інших доказів, зокрема, вказаної вище технічної документації до суду не подано.

Окрім того, як зазначалось вище, судом встановлено із інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0043, що земля станом на дату прийняття спірного рішення належала до земель запасу.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗК України, до земель запасу можуть належати земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб.

Відтак, факт віднесення обраної позивачем земельної ділянки до земель запасу додатково спростовує твердження відповідача про перебування її у користуванні інших осіб, адже до земель запасу можуть бути віднесені виключно вільні земельні ділянки.

Стосовно посилань відповідача на рішення селищної ради від 20.08.2021 № 446, згідно з яким на бажану для позивача земельну ділянку було надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою КП "Житлокомунсервіс-Т" для розширення кладовища, суд відхиляє останні, як такі, що не підтверджені документально та, крім іншого вказує, що надання дозволу не означає позитивного рішення про передачу земельної ділянки у користування (п. 47 постанови Великої Палати Верховного Суду № 32/563 від 04.12.2018).

За таких обставин, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення в частині відмови позивачу в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою є протиправним та підлягає скасуванню.

Надаючи оцінку вимогам ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача надати відповідний дозвіл, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 245 КАС України, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Умовою реалізації судом повноваження про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача є встановлення того, що для його прийняття виконано всі умови, визначені законом (ч. 4 ч. 245 КАС України).

Відповідно до п. а та д ч. 1 ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; д) організація землеустрою.

Згідно п. а ч. 1 ст. 19 Закону України Про землеустрій, до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належать організація та здійснення землеустрою, проведення інвентаризації земель та земельних ділянок усіх форм власності.

Статтею 35 вказаного Закону передбачено, що інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

При цьому, відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Отже, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Натомість, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Відповідно до п. 3, 7, 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, в процесі прийняття рішення (вчинення дій) суб`єкт владних повноважень повинен діяти: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Із урахуванням встановлених при розгляді цієї справи обставин, суд дійшов висновку, що при вирішенні ініційованого позивачем земельного питання, відповідач - орган який вправі розпоряджатися землею та зобов`язаний вести її облік, інвентаризацію, достовірно встановлювати місце розташування та правовий режим земельних ділянок, вказаних нормативних приписів не дотримався. Це проявилося у тому, що відмовивши позивачу у задоволенні клопотання та наданні бажаного дозволу, рада, маючи на це повноваження, повно та об`єктивно не встановила правового режиму земельної ділянки щодо якої звернувся позивач, зіславшись при цьому на ймовірні факти її використання іншими особами та не дослідивши дійсного правового режиму цієї землі.

Такі недоліки у реалізації суб`єктом владних повноважень своїх повноважень, крім того що характеризують оскаржене рішення як протиправне, позбавляють суд можливості перевірити факт дотримання позивачем усіх умов, що є необхідними для надання особі бажаного дозволу.

Для виправлення раніше допущених недоліків, рада повинна повно, об`єктивно та достовірно встановити правовий режим бажаної для позивача земельної ділянки, використовуючи при цьому належні, допустимі правовстановлюючі документи і лише із їх урахуванням ґрунтувати власний висновок про наявність чи відсутність правових підстав для надання відповідного дозволу позивачу.

Крім цього, суд враховує, що на момент ухвалення цього судового рішення в Україні діє воєнний стан.

Згідно ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 року № 389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні за визначених підстав в умовах якого допускається тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Одне із таких обмежень встановлено Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-XI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", який набрав чинності 07 квітня 2022 року яким внесені зміни до Земельного кодексу України.

Так, вказаним законом розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 27, згідно з яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей:

5) безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою безоплатної передачі земельних ділянок у власність.

Зазначене виключає підстави для задоволення позовних вимог у бажаний для позивача спосіб, адже обрання судом під час дії воєнного стану способу захисту порушених прав у вигляді зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення документації із землеустрою прямо суперечитиме Закону України від 24 березня 2022 року № 2145-XI та фактично покладатиме на Раду обов`язок прийняти рішення, ухвалення якого цим Законом заборонено.

З урахуванням викладеного, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов`язання Теплицької селищної повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 30.07.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 га із земель запасу Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, у місячний строк після закінчення в Україні воєнного стану.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог ОСОБА_2 .

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до положень частини 3 статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Теплицької селищної ради від 20.08.2021 №460 в частині відмови ОСОБА_2 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність орієнтовною площею 2, 0 га для ведення особистого селянського господарства.

Зобов`язати Теплицьку селищну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 30.07.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 га із земель запасу Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, у місячний строк після закінчення в Україні воєнного стану.

В задоволенні решти вимог, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 661,60 грн (шістсот шістдесят одна грн 60 коп) за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької селищної ради.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Теплицька селищна рада (вул. Незалежності, 34, смт. Теплик, Гайсинський район, Вінницька область, 23800, ).

Повний текст рішення складено та підписано суддею 17.03.2023.

Суддя Томчук Андрій Валерійович