Справа № 755/5878/22
Суддя: Гончарук В. П.
Дата ухвалення: 2023-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/5878/22

Провадження №: 2-а/755/37/23

"16" березня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Гончарука В.П.

за участі секретаря Гриценко О.І.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представників позивача Зеленюк Д.В., Лазаренко Е.О.

перекладача Свердел Ю.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця особи без громадянства, суд, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області від 4 липня 2022 р. про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2009 р. позивач почав вести активну громадську діяльність на території Російської Федерації, став членом партії «Республіканська партія Росії - партія народної свободи», головою та засновником якої був ОСОБА_2 .

В послідуючому позивач заснував «Регіональне відділення політичної партії «Республіканська партія Росії - партія народної свободи» в Мурманській обл.

За час своєї політичної діяльності позивач неодноразово брав участь у мітингах, акціях протесту, публічно виступав проти політики, яку здійснювало керівництво РФ.

30 липня 2014 р. позивач побоюючись за своє життя, що могла бути зумовлена його кримінальним переслідуванням, порушенням його прав або й фізичною розправою залишив територію РФ та прибув до м.Києва.

З даного періоду позивач перебуває на території України.

Після повномасштабного військового вторгнення РФ в Україну позивач намагався вступити до лав ТРО м.Києва, але у зв`язку з відсутністю у нього документів йому було відмовлено, після чого позивач став допомагати фінансово благодійним та громадським організаціям на рахунки яких перераховував кошти.

4 липня 2022 р. позивача було затримано працівниками ГУНП в м.Києві та в зв`язку з відсутністю документів у позивача останнього було доставлено до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області.

В цей же день стосовно позивача було складено працівниками ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.203 ч.1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Також працівниками ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області було попереджено позивача про обов`язковість сплати штрафу саме до 14 липня 2022 р., так -як після 14.07.2022 р. позивач зобов`язаний буде залишити територію України.

5 липня 2022 р. позивачем було отримано копію рішення від 4 липня 2022 р. про примусове його повернення до країни походження або третьої країни та заборону в`їзду на територію України строком на 3 (три) роки, а також зобов`язано залишити територію України до 14.07.2022 р.

Позивач вважає, що при ухваленні відповідних процесуальних документів та розгляді справи про адміністративне правопорушення працівниками відділу ДМС було грубо порушено вимоги Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, оскільки йому не були роз`яснені його права, не було надано перекладача та позивач не до кінця розумів які процесуальні складаються документи. Під час складання працівниками ДМС здійснювався на нього психологічний тиск, також при ухвалені оскаржуваного рішення не прийнято до уваги той факт, що між Україною та РФ розірвані всі дипломатичні зв`язки, також у зв`язку з закінченням строку дії його документів він не може виїхати в третю країну.

Також в разі повернення на територію РФ позивача останньому загрожує його переслідування зі сторони спецслужб РФ за його проукраїнську позицію.

Позивач вважає, що оскаржувані рішення прийняті відповідачем в порушення вимог ст.ст.13, 26, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» , крім того заборона в`їзду позивачу на територію України строком на три роки також прийнято з порушенням Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Також у позивача на території України є родинні зв`язки , він перебуває у цивільно му шлюбі з громадянкою України та виконання рішення суб`єкта оскаржування призведе до розірвання вказаних зв`язків.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомлення ) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

В судовому засіданні позивач та його представники просили задовольнити вимоги, скасувати рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни та заборону в`їзду на територію України строком на 3 (три) роки, вважаючи йото таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України, а також вказане рішення прийнято без з`ясування всіх фактичних обставин та особи позивача, а саме те, що останній не притягувався та не вчинював на території України будь - яких правопорушень, а також в разі повернення на територію РФ позивачу може загрожувати розправа в тому числі й фізична зі сторони спецслужб РФ за політичні погляди позивача.

В судовому засіданні позивач не зміг обґрунтувати своє довготривале перебування на території України з 2014 р. по 2022 р. до моменту повномасштабного вторгнення РФ в Україну та чому він не звертався з відповідними заявами про надання йому статусу біженця не оформлював документи щодо надання йому посвідки на тимчасове проживання на території України та ін.

Також як було встановлено в судовому засіданні, що позивачем не було сплачено штраф щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП , так - як вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі, надавши до суду свій відзив на позовну заяву, вказуючи на тому, що оскаржуване рішення прийнято з врахуванням вимог закону, але при цьому не зміг обґрунтувати в судовому засіданні рішення щодо заборони позивачу у в`їзді в Україну строком на 3 роки в розумінні ст.13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

В судовому засіданні встановлено, що 4 липня 2022 року головним спеціалістом ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області Безатосним В.В. було складено відносно ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 протокол про адміністративне правопорушення, серії ПР МКМ 011066 в якому зазначається, що позивач порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме проживає без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Також 4.07.2022 р. заступником начальника ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області Д. Петровим була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 5100 грн.

В цей же день відносно позивача ОСОБА_3 винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та заборону в`їзду на територію України строком на 3 (три) роки, а також зобов`язано залишити територію України до 14.07.2022 р.

З даними процесуальними документами позивача було ознайомлено 5 липня 2022 р., про свідчить його особистий підпис .

Згідно наданих до суду документів позивач прибув в Україну 30.07.2014 р. та з даного періоду не залишав територію України.

Відповідно до наданої копії паспорта громадянина РФ, виданого на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 строк дії даного паспорта закінчився 3.12.2014 р., тобто з даного періоду позивач проживає на території України без будь - яких документів на підставі яких можливо (ідентифікувати) його особу.

Також позивач ОСОБА_1 на протязі тривалого періоду (понад 7 років) не здійснив будь - яких дій спрямованих на те, щоб легалізувати своє перебування на території України.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини другої статті 26Закону № 3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Аналогічні норми містяться в Інструкції № 353/271/150, відповідно до пункту 1.6 якого підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є:

- дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

- дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Відповідно до пункту 1.7 Інструкції № 353/271/150 примусове повернення передбачає виїзд іноземця з України за рішенням територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону (стосовно іноземців, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органів СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин про підстави прийняття такого рішення прокурора з оформленням відповідних документів, доведенням до іноземця зобов`язання про його добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк та здійсненням подальшого контролю за виконанням іноземцем цього зобов`язання.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом пункту 9, пункту 4 Положення про ДМС, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Згідно із частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною першою статті 77КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Також як було встановлено в судовому засіданні, що позивач у встановленому законодавством України не звертався до органів ДМС щодо оформлення посвідки та тимчасове проживання на території України чи набуття статусу біженця, або особи що потребує додаткового захисту в Україні, в офіційно зареєстрованому шлюбі не перебуває та офіційно не працевлаштований.

Відповідно до частин 15 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

За змістом частини 3 статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

Посвідка на тимчасове проживання видається у десятиденний строк з дня отримання заяви про її оформлення або продовження строку дії посвідки. Іноземець або особа без громадянства подає документи для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання не пізніш як за 10 календарних днів до закінчення строку її дії (стаття 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Згідно зі статтею15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Відповідно до частини третьої статті 9Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13Закону № 3773-VI в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду-виїзду.

З досліджених вище доказів, судом встановлено, що позивач, на момент постановлення оспорюваного рішення, перебував на території України без дозвільних документів, на час винесення оскаржуваних актів дозволу, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не мав та для оформлення даних документів не звертався.

У статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 листопада 2019 року у справі № 755/2810/19, згідно з усталеною судовою практикою, у рішеннях суб`єктів владних повноважень з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються та вмотивування. Органи зобов`язані належним чином обґрунтовувати свої рішення, і хоча не вимагається повної його деталізації, але ж вони повинні відповідати на основні питання, які вирішується.

На підставі наведеного, суд вважає, що позов громадянина ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження та заборону в`їзду в Україну, підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 26, 33 Конституції України, статтями 77, 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», суд, -

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов громадянина РФ ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця особи без громадянства - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 4 липня 2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині заборони в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки, винесене Державною міграційною службою України в особі Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області.

В іншій частині задоволення позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 16 березня 2023 року.

Суддя