Справа № 807/2322/15
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2023-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 807/2322/15 пров. № А/857/17354/22

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Глушка І.В., Запотічного І.І.,

за участю секретаря Пославського Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційними скаргами Управління Держпраці у Закарпатській області та ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2022 року (ухвалене головуючим суддею Ващилін Р.О., суддями Дору Ю.Ю., Плеханова З.Б. об 11 год. 45 хв. в м. Львові, повне судове рішення складено 31 жовтня 2022 року) у справі № 807/2322/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіальної державної інспекції України з питань праці у Закарпатській області, Управління Держпраці у Закарпатській області, Державної інспекції України з питань праці, Державної служби України з питань праці про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 №262-К «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області та зобов`язати відповідача внести до його трудової книжки запис, що відповідає прийнятому судом рішенню;

стягнути з Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, Державної інспекції України з питань праці або їх правонаступників на користь ОСОБА_1 середній заробіток з врахуванням індексації нарахованої суми за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що його неправомірно звільнено із займаної посада, а відтак має право на встановлену нормами трудового законодавства компенсацію у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скоригованого на коефіцієнт підвищення посадового окладу за час такого вимушеного прогулу.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, Управління Держпраці у Закарпатській області, Державної інспекції України з питань праці, Державної служби України з питань праці про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, визнання протиправними дій та бездіяльності задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 року за № 262-К «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області з 30.10.2015. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 287813, 96 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі № 807/2322/15 змінено в частині мотивів. Скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі № 807/2322/15 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області та ухвалено в цій частині нове рішення. Поновлено ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області з 30.10.2015 та зобов`язано Управління Держпраці у Закарпатській області вжити заходів щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду. В решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі № 807/2322/15 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23.09.2021 касаційні скарги ОСОБА_1 , Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці у Закарпатській області задоволено частково. Скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області з 30.10.2015 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області з 30.10.2015 та зобов`язання Управління Держпраці у Закарпатській області вжити заходів щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду. В цій частині ухвалено нове рішення, яким поновлено ОСОБА_1 в Управлінні Держпраці у Закарпатській області на посаді рівнозначній тій, з якої ОСОБА_1 звільнено на підставі наказу Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 № 262-К. Скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 в частині стягнення з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 287813, 96 грн. В цій частині направлено справу на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 залишено без змін.

28.01.2022 позивач подав до Закарпатського окружного адміністративного суду заяву про збільшення/уточнення позовних вимог, в якій заявлені позовні вимоги виклав в наступній редакції:

«Стягнути з Державної служби України з питань праці або її правонаступника на користь ОСОБА_1 середній заробіток з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у зв`язку з набранням чинності постановами Кабінету Міністрів України:

від 06.04.2016 № 292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році»;

від 20.04.2016 № 306 «Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями»;

від 18.01.2017 № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів» ;

від 25.01.2018 № 24 «Про впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2018 році»;

від 06.02.2019 № 102 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2019 році»;

від 15.01.2020 № 16 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15»;

від 13.01.2021 № 15 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15».

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.10.2022 адміністративний позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Стягнуто з бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати, відповідно до п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у розмірі 864430, 93 грн. В решті позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що в межах розгляду даної адміністративної справи в частині, що направлена до Закарпатського окружного адміністративного суду на новий розгляд, не підлягає вирішенню питання, яку посаду слід в даному випадку вважати рівнозначною тій, що займав ОСОБА_1 до звільнення, оскільки таке вже було вирішено Верховний Судом. Більше того, у своїй ухвалі від 16.11.2021 Верховний Суд наголосив на зрозумілості та чіткості резолютивної частини постанови від 23.09.2021 в частині поновлення ОСОБА_1 .

Також суд першої інстанції зазначив, що у своїх постановах Верховний Суд неодноразово висловив свою позицію щодо необхідності застосування пунктів 7, 8 та пункту 10 розділу IV Порядку у тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів згідно з актами законодавства, відтак дійшов висновку, що наявні підстави для коригування середнього заробітку позивача на коефіцієнт підвищення.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржили Управління Держпраці у Закарпатській області та позивач.

Управління Держпраці у Закарпатській області у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову повністю.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що Державна служба з питань праці повинна відшкодувати ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу як правонаступник роботодавця.

В свою чергу позивач у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати/змінити в частині стягнення середнього заробітку з Управління Держпраці у Закарпатській області та ухвалити нове рішення про стягнення середнього заробітку.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області в якому таку апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці та Управління Держпраці у Закарпатській області подали відзиви на апеляційну скаргу позивача в якому просять таку апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Позивач також скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області в якому просить таку апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що наказом Державної інспекції України з питань праці від 22.11. 2011 №29/1-К ОСОБА_1 призначений на посаду начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області.

З метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади та відповідно до пунктів 9 і 91 статті 116 Конституції України Кабінетом Міністрів України 10.09.2014 видано постанову № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», відповідно до пункту 1 якої, крім іншого, вирішено утворити Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з питань праці та Державну службу гірничого нагляду та промислової безпеки і поклавши на Службу, що утворюється, функції з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються (крім функцій з реалізації державної політики у сфері охорони надр), а також функції з реалізації державної політики у сфері гігієни праці та функції із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників.

Так, з огляду на проведення такої оптимізації та реорганізації Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, в якій працював позивач, наказом Державної інспекції України з питань праці № 262-К від 28.10.2015 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області з 30.10.2015, відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи, що вказаний наказ прийнятий з порушенням норм чинного законодавства, з метою захисту гарантованого законодавством права на працю, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 № 807/2322/15, серед іншого, визнано протиправним та скасовано наказ Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 року за № 262-К «Про звільнення ОСОБА_1 ».

В цій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 № 807/2322/15 залишено без змін постановами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 та Верховного Суду від 23.09.2021.

Поряд з цим, постановою Верховного Суду від 23.09.2021 було скасовано судові рішення судів попередніх інстанції в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в цій частині ухвалено нове рішення, яким поновлено ОСОБА_1 в Управлінні Держпраці у Закарпатській області на посаді рівнозначній тій, з якої ОСОБА_1 звільнено на підставі наказу Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 № 262-К.

Окрім цього, постановою Верховного Суду від 23.09.2021 було скасовано судові рішення судів попередніх інстанції в частині стягнення з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 287813, 96 грн, а справу в цій частині направлено на новий розгляд.

Скасовуючи попередні судові рішення та направляючи справ на новий розгляд, Верховний Суд вказав на необхідності дослідження питання підвищення посадового окладу позивача в розрахунковий період та наявності підстав для застосування коефіцієнту підвищення при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі пункту 10 Порядку №100. Також, Верховний Суд звернув увагу на те, що обов`язок по працевлаштуванню позивача покладений на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник, якому передані відповідні завдання і функції.

При цьому при касаційному розгляді даної адміністративної справи Верховний Суд встановив, що 18.01.2016 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення юридичної особи Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, в якій працював позивач.

Відповідно до матеріалів справи у цьому випадку відбулась реорганізація органів Державної інспекції з питань праці із створення інших територіальних органів, які є правонаступниками територіальних органів Державної інспекції з питань праці, що реорганізуються.

Тобто, як дійшов висновку суд першої інстанції та таке підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що правонаступником Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області є Управління Держпраці у Закарпатській області (а.с. 166, т. 9).

Більше того, колегія суддів вважає, що в межах розгляду даної адміністративної справи в частині, що направлена до Закарпатського окружного адміністративного суду на новий розгляд, не підлягає вирішенню питання, яку посаду слід в даному випадку вважати рівнозначною тій, що займав ОСОБА_1 до звільнення, оскільки таке вже було вирішено Верховний Судом. Крім цього, у своїй ухвалі від 16.11.2021 Верховний Суд наголосив на зрозумілості та чіткості резолютивної частини постанови від 23.09.2021 в частині поновлення ОСОБА_1 .

Разом з цим, в даному випадку вирішується питання стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В ст. 27 Закону України «Про оплату праці» видно, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 (далі - Порядок №100).

В п. 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Із змісту п. 10 Порядку № 100 видно, що обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у п.п. 6, 7, 8 розділу IV Порядку № 100 визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

З конструкції цієї норми слідує, що коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.

Тобто, зазначена норма передбачає коригування заробітної плати у зв`язку з підвищенням саме посадового окладу (тарифної ставки).

Такий коефіцієнт має розраховуватися окремо в кожному випадку підвищення посадового окладу. Розрахований коефіцієнт слід множити на суми виплат за період до підвищення.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд неодноразово у своїх постановах досліджував питання застосування п. 10 Порядку № 100 при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема, у постановах від 26.06.2019 у справі № 813/5855/15, від 03.10.2019 у справі № 804/8042/17, від 15.04.2020 у справі № 826/15725/17, від 15.10.2020 у справі № 826/17601/14, від 11.02.2021 у справі № 814/197/15, від 25.02.2021 у справі № 816/4583/14 та інших.

Верховний Суд дійшов висновків, що п.10 Порядку № 100 необхідно застосувати у тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу із урахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати у тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів згідно з актами законодавства.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до відомостей наявних в матеріалах справи довідки Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області від 05.10.2015 № 01-12/798 та довідки Управління Держпраці у Закарпатській області від 27.04.2016 № 07-13/965 про середньомісячний заробіток позивача за два місяці, які передували звільненню, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 288, 68 грн. (а.с. 105, т. 1; а с. 7, т. 2). Вказаний розрахунок середньоденної заробітної плати був застосований судом першої та апеляційної інстанції при попередньому розгляді даної справи. Жодних зауважень щодо правильності такого, як базового показника для визначення середнього заробітку ОСОБА_1 , Верховний Суд в постанові від 23.09.2021 не висловив.

Відтак, вірний є висновок суду першої інстанції, про можливість здійснення обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з врахуванням базової величини середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 за показниками заробітку за серпень - вересень 2015 року у розмірі 288, 68 грн.

Колегією суддів встановлено, що у період з моменту звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 30.10.2015 по 11.12.2020 посадовий оклад, з якого в даному випадку слід обраховувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, неодноразово підвищувався.

Зокрема, на момент звільнення позивача посадовий оклад за займаною ним посадою становив 2482, 00 грн. В подальшому постановою Кабінету Міністрів України № 306 від 20.04.2016 (з наступними змінами) розмір посадового окладу начальника відділу становив: за період з 01.05.2016 по 31.12.2016 - 4308,00 грн; за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 - 4500,00 грн; за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 - 6000,00 грн; за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 6480,00 грн; з 01.01.2020 - 7050,00 грн.

Враховуючи наведені вище нормативні положення та зміни в посадовому окладі на посаді позивача, з якої його було звільнено, наявні підстави для коригування середнього заробітку ОСОБА_1 на коефіцієнт підвищення.

Поряд з цим, колегія суддів враховує те, що постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1213 (яка набула чинності з 12.12.2020) вказані законодавчі норми були виключені з Порядку, а тому таке коригування слід здійснювати виключно до 11.12.2020.

Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення. Такий коефіцієнт має розраховуватися окремо в кожному випадку підвищення посадового окладу. Розрахований коефіцієнт слід множити на суми виплат за період до підвищення.

Таким чином, коефіцієнт підвищення ОСОБА_1 становить:

у період з 01.05.2016 по 31.12.2016: 4308,00 грн / 2482,00 грн = 1,74;

у період з 01.01.2017 по 31.12.2017: 4500,00 грн / 2482,00 грн = 1,81;

у період з 01.01.2018 по 31.12.2018: 6000,00 грн / 2482,00 грн = 2,42;

у період з 01.01.2019 по 31.12.2019: 6480,00 грн / 2482,00 грн = 2,61;

у період з 01.01.2020 по 11.12.2020: 7050,00 грн / 2482,00 грн = 2,84.

З огляду на наведене вище, розрахований колегією суддів середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з врахуванням коефіцієнту підвищення та середньоденного заробітку в розмірі 288,68 грн. становить 864430,93 грн, а саме:

за період з 30.10.2015 по 31.04.2016: 288,68 грн. х 128 днів = 36951,04 грн.;

за період з 01.05.2016 по 31.12.2016: 288,68 грн. х 1,74 х 168 днів = 84386,40 грн.;

за період з 01.01.2017 по 31.12.2017: 288,68 грн. х 1,81 х 249 днів = 130104,99 грн.;

за період з 01.01.2018 по 31.12.2018: 288,68 грн. х 2,42 х 250 днів = 174652,50 грн.;

за період з 01.01.2019 по 31.12.2019: 288,68 грн. х 2,61 х 250 днів = 188362,50 грн.;

за період з 01.01.2020 по 11.12.2020: 288,68 грн. х 2,84 х 238 днів = 195124,30 грн.;

за період з 12.12.2020 по 23.09.2021: 288,68 грн. х 190 днів = 54849,20 грн.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати, відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, становить 864430,93 грн.

Інші доводи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянтів з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційних скарг не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Управління Держпраці у Закарпатській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2022 року у справі № 807/2322/15 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 14 березня 2023 року