Справа № 420/12552/22
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2023-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-38758-51-У від 17.02.2021 року.

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Позов, відповідь на відзив обґрунтовані позивачем тим, що у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску фіскальний орган на підставі актів документальної перевірки та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки. Жодних перевірок відповідачем не проводилось, актів не складалось, позивач про проведення перевірки чи борг жодним чином не повідомлявся. Позивач стверджує, що в нього не може бути і немає боргів зі сплати ЄСВ. З 01.12.2017 року по теперішній час позивач перебуває у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Житлово-Комунальний сервіс «Порто-Франківський», що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5. Отже, починаючи з 2017 року роботодавець нараховуючи заробітну плату, сплачували як страхувальник єдиний соціальний внесок за позивача, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України та довідкою з роботи. Разом з тим, вказані обставини щодо нарахування та сплати єдиного внеску на суми нарахованої та одержуваної позивачем заробітної плати відповідач при винесенні оскаржуваної вимоги безпідставно не врахував. Позивач підприємницькою діяльністю з 2010 року не займався, не отримував інших доходів ніж від трудової діяльності як найманим працівник, у зв`язку із чим оскаржувана податкова вимога є протиправною та підлягає скасуванню.

З відзиву на адміністративний позов вбачається, що відповідач позов не визнає, зазначає, що за даними інформаційно-телекомунікаційної системи ДПС ОСОБА_1 з 09.06.2003 року по 02.09.2022 перебувала на обліку у Малиновській ДПІ Головного управління ДПС в Одеській області, як фізична особа підприємець на загальній системі оподаткування, здійснюючі діяльність згідно обраного основного виду діяльності «Роздрiбна торгiвля з лоткiв та на ринках». З 01.01.2017 року до ст. 7 Закону №2464 було внесено зміни, одна із яких стосується порядку нарахування єдиного соціального внеску фізичними особами підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного року. Так, якщо раніше такі платники ЄСВ мали право самостійно визначати базу нарахування ЄСВ у разі відсутності доходу і сплатити суму єдиного соціального внеску з урахуванням встановленої максимальної величини бази нарахування ЄСВ та розміру мінімального страхового внеску, то з 01.01.2017 року таке самостійне визначення бази для нарахування ЄСВ стає їх обов`язком. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464 встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Згідно до вимог пункту 2 частини першої статті 7 та абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону №2464 (у редакції Закону, що була чинною на 01.01.2017 року) ОСОБА_1 зобов`язана була сплатити єдиний внесок у розмірі 8448 грн., нарахований за 2017 рік, в термін до 10 лютого 2018 року, як фізична особа - підприємець. Впродовж 2018 року ОСОБА_1 згідно пункту 2 частини першої статті 7 та абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону №2464 (у редакції Закону №2148) зобов`язана була сплачувати щоквартально єдиний внесок у розмірі 2457,18 грн., нарахований за календарний квартал, в термін до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (19.04.2018 року; 19.07.2018 року; 19.10.2018 року; 21.01.2019 року) як фізична особа - підприємець, 2754,18 грн. (19.04.2019 року; 19.07.2019 року; 19.10.2019 року; 21.01.2020 року) та 2078,12 грн. необхідно було сплатити до 19.04.2020 року, 1039,06 грн. до 19.07.2020 року, 3178,12 грн. до 19.10.2020 року та 2200 грн. до 19.01.2021 року, як фізична особа - підприємець. Згідно даних інформаційної системи станом на теперішній час в ІКП ОСОБА_1 рахується заборгованість з єдиного внеску у сумі 37788,74 грн. у тому числі: за 2017 рік 8448 грн.; за 2018 рік - 9828,72 грн.; за 2019 рік - 11016,72 грн.; 21.04.2020 рік 2078,12 грн. за 1 квартал (січень та лютий); 20.07.2020 рік 1039,06 грн. за 2 квартал (червень); 19.10.2020 рік 3178,12 грн. за 3 квартал (липень, серпень та вересень); 19.01.2021 рік 2200 грн. за 4 квартал (жовтень та листопад). Крім того, Приморський відділ податків і зборів з фізичних осіб та проведення камеральних перевірок управління оподаткування фізичних осіб Головного управління ДПС в Одеській області повідомляє що позивач до Малиновської ДПІ не надавала звіти з єдиного внеску Додаток 5 таблицю 1 з 2013 року по 2021 рік. На підставі цих даних ГУ ДПС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2021 року № Ф-38758-51, відповідно до вимог чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 була зареєстрована з 1998 року як фізична особа- підприємець, перебувала на обліку у Головному управлінні ДПС в Одеській області.

01.09.2022 року ОСОБА_1 виявила, що в неї заблокована особиста банківська картка за постановою державного виконавця Першого Малиновського відділу ДВС у м. Одеса.

У підсистемі «Дія» позивач ознайомився із виконавчим провадженням №69741843 та з вимогою ГУ ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-38758-51-У від 17.02.2021 року, відповідно якої недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування складає 37788,74 грн. (аркуш справи 10).

Позивач не погодився із правомірністю зазначених вимог та звернувся до суду з цим позовом.

Позивач зазначає, що підприємницьку діяльність з 2010 року не здійснював та працював як найманий працівник. З 01.12.2017 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський», ЄСВ за вказаний період нараховував та сплачував роботодавець, у зв`язку із чим він вважає, що не має сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.1, ст. 2, абз. 2 п. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Дія закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно із п 4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;.

Відповідно до абз.1 п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

При цьому, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах з роботодавцем та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом не врегульовано.

З аналізу наведених норм у сукупності вбачається, що платниками єдиного соціального внеску, зокрема, є фізичні особи - підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі вищевикладеного можливо дійти висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме для досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Слід зазначити, що вимога сплачувати єдиний внесок особами, які перебувають на обліку в органах ДПС та які одночасно перебувають у трудових відносинах, як найманий працівник, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

При цьому, відповідачем не надано до суду жодних відомостей, які б свідчили про отримання позивачем доходу від здійснення підприємницької діяльності.

Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка є обов`язковою до застосування, висловленій в постановах від 27 листопада 2019 року справа №160/3114/19 та від 04 грудня 2019 року справа №440/2149/19.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7, абз. 1, 2 ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

У відзиві на позовну заяву вбачається нарахування позивачу заборгованості зі сплати єдиного внеску за 2017 рік 8448 грн., за 2018 рік 9828,72 грн., за 2019 рік 11016,72 грн., за 21.04.2020 року 2078,12 грн. за 1 квартал (січень та лютий), за 20.07.2020 року 1039,06 грн. за 2 квартал (червень); за 19.10.2020 року 3178,12 грн. за 3 квартал (липень, серпень та вересень); за 19.01.2021 року 2200 грн. за 4 квартал (жовтень та листопад).

Так, мінімальна заробітна плата у 2017 році складала 3200 грн., ЄСВ 22%, що складало 704 грн. на місяць, а за рік 8448 грн.

При цьому, згідно наданих до суду Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_1 вбачається сплата єдиного внеску роботодавцем у 2017 році у розмірі 704 грн. в грудні 2017 року, тобто, в бюджет за 2017 рік сплачено роботодавцем ЄСВ за ОСОБА_1 704 грн.

При цьому, враховуючи працевлаштування позивача протягом грудня 2017 року по теперішній час та сплату єдиного внеску за позивача роботодавцем за цей період, нарахування ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску за цей період є безпідставним.

Таким чином, враховуючи те, що у період з грудня 2017 року по теперішній час позивач перебував у трудових відносинах та ЄСВ за вказаний період нараховано та сплачено роботодавцем, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-38758-51-У від 17.02.2021 року на суму 30044,74 грн. є протиправною та підлягає скасуванню.

При цьому, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо скасування податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-38758-51-У від 17.02.2021 року в частині нарахування позивачу єдиного внеску за період з січня по листопад 2017 року, оскільки будь-яких доказів щодо нарахування та сплати роботодавцем ЄСВ за позивача у за вказаний період до суду не надано.

Щодо судового збору, він має бути стягнутий з відповідача у відповідності до ст. 139 КАС України.

Щодо заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн., суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем наданий до суду договір про надання правової допомоги №030327 від 06.09.2022 року; додаткову угоду від 06.09.2022 року до договору про надання правової допомоги №030327 від 06.09.2022 року; меморіальний ордер від 06.09.2022 року на суму 8000 грн.; квитанція від 06.09.2022 року на суму 8000 грн.

Згідно додаткову угоду від 06.09.2022 року до договору про надання правової допомоги №030327 від 06.09.2022 року сторони за цією додатковою угодою домовились, що адвокат на виконання умов основного договору про надання правової допомоги зобов`язується надати клієнту наступні послуги з розрахунку оплати гонорару за почасовою ставкою 1 година 3000 грн.: консультація, збирання доказів, підготовка та аналіз законодавства з перспективи подання до суду позовної заяви 2000 грн., написання а оформлення позовної заяви 4000 грн., підготовка, написання та оформлення відповіді на відзив відповідача 2000 грн., всього 8000 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено про не співмірність заявленої суми на правничу допомогу у розмірі 8000 грн. зі складністю справи, розмір гонорару адвоката з урахуванням категорії справи є завищеним і не відповідає ринковим цінам на адвокатські послуги.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС в Одеській області №Ф-38758-51-У від 17.02.2021 року зі сплати єдиного внеску на суму 30044,74 грн., а в іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 134, 139, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044, ) про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-38758-51-У від 17.02.2021 року задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Одеській області №Ф-38758-51-У від 17.02.2021 року зі сплати єдиного внеску на суму 30044,74 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 789,03 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Л.І. Свида