Справа № 802/4528/13-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 березня 2023 р. Справа № 802/4528/13-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення недоплачених сум коштів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до Ладижинського міського суду Вінницької області з позовом до Державної судової адміністрації України, у подальшому також до Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Вінницькій області, територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що Указами Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року № 584/95, «Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів» від 19 вересня 1996 року № 856/96, «Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв`язку з додатковим навантаженням» від 05 березня 2002 року № 220/02 та постановою Кабінету Міністрів України «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів» від 13 грудня 1998 року № 2288 встановлено збільшені посадові оклади, надбавки та доплати, які істотно впливають на розмір заробітної плати судді.

Однак позивач вважає, що заробітна плата йому виплачувалась без урахуванням згаданих нормативних актів. Як наслідок, у спірний період і довічне грошове утримання йому нараховано невірно.

Відтак позивач за захистом своїх порушених прав звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31 січня 2008 року просив визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо недонарахування і невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації вартості недоотриманого службового обмундирування, а також стягнути з Державної судової адміністрації на його користь 518120,44 гривень, з яких: 165475,85 гривень заборгованість по заробітній платі з липня 1995 року по грудень 2006 року, 24473,88 гривень заборгованість по заробітній платі з січня по листопад 2006 року, 216001,61 гривень - заборгованість по довічному грошовому утриманню з 01 вересня 2000 року по 01 січня 2007 року, 51955,18 гривень компенсація втрати частини заробітної плати внаслідок її несвоєчасної виплати за період з липня 1995 року по грудень 2006 року, 45498,27 гривень - компенсація втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної виплати з січня 2001 року по грудень 2006 року, 14715,65 гривень вартість недоотриманого службового обмундирування.

Постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року позов задоволено. Зокрема визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, ериторіального управління державної судової адміністрації України у Вінницькій області, Головного управління юстиції у Вінницькій області щодо безпідставного недонарахування і невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації за затримку їх виплат, невиплати компенсації за неотримане службове обмундирування, а також стягнуто з Державної судової адміністрації України шляхом списання з розрахункового рахунку № НОМЕР_1 за бюджетною програмою 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь позивача 518120,44 гривень, з яких: заборгованість по заробітній платі за період з липня 1995 року по грудень 2006 року - 165475,85 гривень і за січень-листопад 2006 року - 24473,88 гривень; заборгованість по довічному утриманню за період з 01 вересня 2000 року по 01 січня 2007 року - 216001,61 гривень; компенсацію втрати частини заробітної плати внаслідок несвоєчасної її виплати за період з липня 1995 року по грудень 2006 року - 51955,18 гривень; компенсацію втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної його виплати за період з січня 2001 року по грудень 2006 року - 45498,27 гривень; вартість недоотриманого службового обмундирування за період з 19 березня 1994 року і до дати прийняття судового рішення - 14715,65 гривень.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2009 року постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року скасовано і прийнято нову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Так, цим судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо недонарахування, невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації за затримку їх виплат та стягнуто з Державної судової адміністрації України шляхом списання з розрахункового рахунку № НОМЕР_1 за бюджетною програмою 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь позивача суму в розмірі 44192,05 гривень, з яких: 18632,09 гривень заборгованості по заробітній платі за 2005-2006 роки; 20908,30 гривень заборгованості по довічному утриманню за 2005-2006 роки; 2192,69 гривень компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок несвоєчасної її виплати протягом 2005-2006 років; 2458,97 гривень компенсації втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної його виплати за 2005-2006 роки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 16 жовтня 2013 року постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2009 року у частині задоволення позовних вимог про стягнення з Державної судової адміністрації України заборгованості по заробітній платі, заборгованості по довічному грошовому утриманню за 2005-2006 роки та компенсації за їх несвоєчасну виплату скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. У решті постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.

В контексті наведених вище судових рішень варто зауважити, що постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі, проте постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2009 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Державної судової адміністрації України заборгованості по недоотриманому службовому обмундируванню скасовано та в цій частині ухвалено нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог в цій частині.

В свою чергу, ухвалою Вищого адміністративного суду від 16 жовтня 2013 року скасовано постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2009 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Державної судової адміністрації України заборгованості по заробітній платі, заборгованості по довічному грошовому утриманню за 2005-2006 роки та компенсації за їх несвоєчасну виплату, а в іншій частині (зокрема і щодо компенсації за недоотримане службове обмундирування) залишено без змін постанову суду апеляційної інстанції.

Наведене свідчить про те, що рішення з приводу позовних вимог, які стосуються виплати вартості службового обмундирування, прийнято і таке набрало законної сили.

Далі, за наслідком нового розгляду справи постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема визнано протиправною бездіяльність територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо неповного обсягу нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період 2005-2006 роки з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" № 865 від 03 вересня 2005 року, а також зобов`язано територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області нарахувати та виплатити позивачеві невиплачену заробітну плату за період 2005-2006 роки з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" № 865 від 03 вересня 2005 року. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач та територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області подали апеляційні скарги на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2016 року апеляційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Цією постановою скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року. Прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Позивач оскаржив такі судові рішення до Вищого адміністративного суду України.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Зокрема постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року і постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2016 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

За наслідками нового судового розгляду рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 07 жовтня 2020 року залишив без змін рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року.

Не погоджуючись із рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року та постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 25 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Зокрема скасовано рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року, а справу направлено на новий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.

16 червня 2022 року адміністративна справа № 802/4528/13-а надійшла до Вінницького окружного адміністративного суду.

Ухвалою від 21 червня 2022 року суддею Яремчуком К.О. адміністративну справу ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області прийнято до провадження та вирішено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 14 липня 2022 року.

05 липня 2022 року від Державної судової адміністрації України до суду надійшло клопотання про розгляд справи за наявними у справі матеріалами. Крім того, у клопотанні йшлося про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

12 липня 2022 року від територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що постановою Верховної Ради України Про порядок введення в дію Закону України Про статус суддів від 15 грудня 1992 року № 2863 передбачалося, що у разі зміни заробітної плати суддів розмір щомісячного грошового утримання судді у відставці обчислюється, виходячи з нового розміру заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді. Тобто, розмір довічного грошового утримання залежить від розміру заробітної плати судді. Також представник відповідача вказав на те, що відповідно до статті 3 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доходу, до уваги не береться), а оскільки позивачем заявлена вимога про нарахування оспорюваних сум заробітної плати та довічного грошового утримання, а не нарахованих сум, то і відповідно компенсація за несвоєчасну виплату заборгованості по заробітній платі та по довічному грошовому утриманню за 2005-2006 роки обчислена бути не може.

Також представник відповідача зазначив, що відповідно до Указів Президента Україна "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10 липня 1995 року № 584/95, "Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів" від 19 вересня 1996 року № 856/96, "Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв`язку з додатковим вантаженням" від 05 березня 2002 року № 220/2002 та постанови Кабінету Міністрів України "Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів" від 13 грудня 1999 року № 2288 було передбачене право, а не обов`язок виплати надбавок суддям.

Вищезазначені надбавки та збільшені посадові оклади допускалися лише в межах асигнувань, передбачених на утримання відповідних судів. Окрім того, збільшення окладів суддів до закінчення бюджетного року (у його середині) було неможливим. Так, частиною 5 статті 51 Бюджетного кодексу України встановлено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, а також відповідно до частин 1 та 7 статті 23 цього Кодексу будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду. У межах своїх повноважень територіальне управління не вправі надавати оцінки відповідності законів Конституції України та нормам міжнародного права, не праві самостійно вирішувати колізії законодавства, визначаючи яка з норм права є пріоритетною, а також не наділене правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату у вищому розмірі, ніж це передбачено законодавством України.

Далі представник відповідача зауважив, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують правомірність дій територіального управління при нарахуванні та виплаті заробітної плати та щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 . За наведених обставин, на переконання представника відповідача, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

14 липня 2022 року позивачем подано до суду заяву, у якій просив підготовче засідання проводити за його відсутності. Також позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

14 липня 2022 року підготовче засідання не відбулося у зв`язку з оголошенням на території Вінницької області та у м. Вінниці сигналу «Повітряна тривога».

Ухвалою суду від 14 липня 2022 року підготовче судове засідання відкладено на 10 серпня 2022 року.

18 липня 2022 року до суду надійшов відзив від Міністерства фінансів України, у якому зазначено, що відповідно до частини 2 статті 2 Закону України Про оплату праці винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій є додатковою заробітною платою і носить необов`язковий характер, оскільки встановлювати її розмір являється пріоритетом керівників установ у межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах на відповідний бюджетний період. Разом з тим представник Міністерства фінансів України зазначив, що з 01 січня 2003 року головним розпорядником бюджетних коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання судів загальної юрисдикції, є Державна судова адміністрації України, яка несе відповідальність за фінансове забезпечення діяльності кожного суду, а тому Міністерство фінансів України не несе відповідальності за нарахування та виплату будь-яких коштів суддям. За наведених обставин, на переконання представника відповідача, вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.

10 серпня 2022 року від територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області надійшли заперечення на заяву про збільшення позовних вимог.

Також від територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області надійшла заява, у якій представник просив розгляд справи здійснювати без його участі, зазначивши, що територіальне управління заперечує проти позовних вимог.

Ухвалою суду від 10 серпня 2022 року відкладено підготовче засідання на 12 вересня 2022 року на підставі пункту 1 частини 2 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою в судове засідання позивача, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час та місце підготовчого засідання.

08 вересня 2022 року від територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області надійшла заява, у якій представник просив розгляд справи здійснювати без його участі.

В ході підготовчого судового засідання 12 вересня 2022 року судом постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, якою відкладено розгляд справи на 10 жовтня 2022 року у зв`язку із неявкою в засідання окремих представників відповідачів, щодо яких немає відомостей про вручення їм повідомлення про дату, час та місце засідання.

06 жовтня 2022 року представником територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Підготовче судове засідання, призначене на 10 жовтня 2022 року, не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Яремчука К.О. у щорічній відпустці. Підготовче засідання призначено на 07 листопада 2022 року.

01 листопада 2022 року представником територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

В ході підготовчого засідання 07 листопада 2022 року суд постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, якою подану позивачем заяву про збільшення розміру позовних вимог не прийняв до розгляду.

Іншою ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, суд виключив зі складу відповідачів Міністерство фінансів України та Державне казначейство України (Державну казначейську службу України).

Ще однією ухвалою, що постановлена без виходу до нарадчої кімнати, суд оголосив перерву в підготовчому засіданні у зв`язку із оголошенням під час засідання на території Вінницької області та у м. Вінниці сигналу «Повітряна тривога». Наступне підготовче засідання призначено на 30 листопада 2022 року.

24 листопада 2022 року представником територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

29 листопада 2022 року позивачем за допомогою електронної пошти подано до суду заяву про проведення підготовчого засідання за його відсутності.

Ухвалою суду від 30 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19 грудня 2022 року.

09 грудня 2022 року позивачем подано заяву, у якій просив розгляд справи здійснювати без його участі, зазначивши, що підтримує позовні вимоги.

14 грудня 2022 року представником територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

19 грудня 2022 року судове засідання не відбулося у зв`язку з оголошення на території Вінницької області та в м. Вінниці сигналу «Повітряна тривога». Наступне судове засідання призначено на 18 січня 2023 року.

В ході судового засідання 18 січня 2023 року судом заслухано позивача та після з`ясування всіх обставин справи та перевірки їх доказами постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про закінчення з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами та перед судовими дебатами оголошено перерву у судовому засіданні до 28 лютого 2023 року.

В судове засідання, призначене на 28 лютого 2023 року, ані позивач, ані представники відповідачів не з`явилися, незважаючи на те, що про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

При цьому 24 лютого 2023 року від позивача та від територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач у поданій заяві також просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (частина 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зважаючи на подані позивачем та представником одного із відповідачів заяви щодо розгляду справи за їх відсутності, а також з огляду на неявку у судове засідання представника іншого відповідача, хоча такий був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, суд дійшов висновку розгляд справи здійснювати в письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_3 з 22 червня 1987 року обіймав посаду судді Жмеринського міського суду Вінницької області, а з 20 серпня 2002 року працював суддею Ладижинського міського суду Вінницької області.

Стаж роботи позивача на посаді судді станом на 01 грудня 2006 року становив 19 років 04 місяці 10 днів, вислуга років - 28 років 03 місяці 10 днів, що підтверджується інформаційною довідкою відділу кадрової роботи, забезпечення діяльності кваліфікаційних комісій та органів суддівського самоврядування територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області.

Визначаючись з приводу заявлених позовних вимог, суд зважає на таке.

Відповідно до частини першої 1 статті 44 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ Про статус суддів (далі - Закон № 2862-ХІІ), що діяв у період виникнення спірних правовідносин, заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя (частина 2 статті 44 Закону № 2862-ХІІ).

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (далі Закон № 108/95-ВР; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 13 Закону № 108/95-ВР оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

30 червня 2005 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 513 Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України (далі - Постанова № 513) та постанову № 514 Про оплату праці Голови та заступників Голови Верховного Суду України (далі - Постанова № 514), якими підвищив оклади, зокрема, Голові Конституційного Суду України та Голові Верховного Суду України.

03 вересня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 865 Про оплату праці суддів (Постанова № 865), якою затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів, якою привів оклади суддів у відповідність з встановленим частиною другою статті 44 Закону № 2862-ХІІ співвідношенням до посадових окладів Голови Верховного Суду України та голови суду, в якому працює суддя.

Постанова № 865 набрала чинності з 01 січня 2006 року (пункт 5 постанови) з дня втрати чинності статті 1 Указу № 584/95, Указів № 856/96, № 220/2002, № 1061/2002, статей 3 та 4 Указу № 1150/2002, абзацу першого статті 1 Указу № 173/2002.

Таким чином, Кабінет Міністрів України не усунув порушення вимог частини другої статті 44 Закону № 2862-ХІІ і не привів оклади суддів усіх судів України до встановленого цією нормою співвідношення, одночасно з окладами Голови Верховного Суду України та Голови Конституційного Суду України, а саме з 01 червня 2005 року, оскільки надав Постанові № 865 чинності з 01 січня 2006 року (пункт 5 постанови).

Внаслідок цього з 01 червня 2005 року до 01 січня 2006 року оклади суддів не відповідали вимогам статті 44 Закону України Про статус суддів.

Разом із тим, направляючи цю адміністративну справу на новий судовий розгляд, Верховний Суд у пунктах 47 та 48 постанови від 26 травня 2022 року вказав, що у зв`язку із змінами умов оплати праці Голови Верховного Суду України, передбаченими Постановою № 514, та враховуючи зазначені вище положення частини другої статті 44 Закону № 2862-ХІІ, у позивача ОСОБА_1 з 01 червня 2005 року виникло право на новий обрахунок заробітної плати.

Отже, з огляду на наявність постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/16464/13-а про відступлення від висновку, який суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні, суди попередніх інстанції дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період 2005-2006 роки.

Далі у пунктах 53-56 постанови від 26 травня 2022 року Верховний Суд дійшов зауважив, що:

Велика Палата Верховного Суду у справі № 826/16464/13-а зазначила, що частиною першою статті 44 Закону № 2862-XII визначено, що заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Пізніше у часі законодавець підпунктом б підпункту 2 пункту 61 розділу ІІ Внесення змін до деяких законодавчих актів України Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України (далі - Закон № 107-VI) вніс зміни до частини четвертої статті 44 Закону № 2862-XII, відповідно до яких змінено порядок нарахування суддям щомісячної надбавки за вислугу років (замість її визначення у відсотках до загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи передбачено її обчислення у тих самих відсотках, але від посадового окладу судді).

Рішенням КСУ від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 положення пункту 61 розділу ІІ Закону № 107-VI визнано неконституційними.

Обґрунтовуючи це рішення, КСУ у пункті 7.3 його мотивувальної частини зазначив, що запроваджений Законом № 107-VI порядок обчислення щомісячної надбавки за вислугу років суддів призвів до зменшення її суми, оскільки посадовий оклад є лише частиною щомісячного заробітку судді. Відповідно наслідком такого зменшення є зменшення його заробітної плати і зниження існуючих гарантій незалежності суддів.

Таким чином, КСУ визнав, що за Законом № 2862-XII обчислення щомісячної надбавки за вислугу років мало здійснюватися від загальної суми щомісячного заробітку судді.

Тобто, відповідно до положень частини четвертої статті 44 Закону № 2862-XII відповідач зобов`язаний був здійснювати обрахунок щомісячної надбавки за вислугу років розрахувавши її у відсотковому співвідношенні від розміру загальної суми щомісячного заробітку судді, а не з фактично виплачуваного посадового окладу.

Отже, суди попередніх інстанцій невірно тлумачать частину четверту статті 44 Закону № 2862-XII та вважають, що загальна сума місячного заробітку, основною складовою якого є посадовий оклад, обмежена через включення до нього лише доплати за кваліфікаційний клас судді.

За вказаних обставин суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків, що відповідач при нарахуванні та виплаті надбавки за вислугу років (розрахувавши її у відсотковому співвідношенні від розміру фактично виплачуваного посадового окладу) діяв відповідно до вимог законодавства, чинного на момент проведення відповідних виплат, а тому передчасно відмовили у задоволені позову ОСОБА_1 в цій частині.

Поряд з цим, оскільки відповідно до вимог статті 43 Закону № 2862-ХІІ розмір довічного грошового утримання напряму залежить від розміру заробітної плати судді, а заробітна плата ОСОБА_1 у спірний період виплачувалась позивачу не у повному розмірі, то висновки судів про відсутність підстав задоволення позовних вимог в частині стягнення довічного грошового утримання судді є передчасними.

Таким чином, у постанові Верховний Суд констатував, що, починаючи з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року, ОСОБА_1 набув право як на виплату заборгованості по заробітній платі, так і заборгованості по довічному грошовому утриманню.

Поряд з цим, підсумовуючи наведені вище висновки, Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій не дослідили питання щодо правильності обрахунку позивачем заявленої до стягнення суми заборгованості по заробітній платі та довічного грошового утримання, компенсації вартості недоотриманого службового обмундирування, а оскільки суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини такі обставини, тому дану справу направлено на новий судовий розгляд.

Отже, право ОСОБА_1 на отримання заробітної плати та довічного грошового утримання, починаючи з 01 червня 2005 року до 01 січня 2006 року, встановлено Верховним Судом у постанові від 26 травня 2022 року, проте суду першої інстанції при новому розгляді даної справи слід дослідити правильність обрахунку заявлених позивачем до стягнення сум.

Окрім того, як вже зазначалося вище, позовні вимоги в частині невиплати позивачеві компенсації за неотримане ним службове обмундирування вже вирішені судами ще у 2013 році, а тому такі вимоги не розглядаються, незважаючи на те, що Верховний Суд у постанові від 26 травня 2022 року вказав на необхідності дослідження і цього питання при новому розгляді справи.

Визначаючись із тим, чи вірно позивачем обраховано суми заборгованості по заробітній платі та довічному грошовому утриманню, що підлягають стягненню, суд враховує наступне.

Так, ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2006 року призначено у цій справі судову експертизу. Одним із питань, з яких має бути проведена експертиза, було таке: Який розмір грошових коштів (заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації в зв`язку з затримкою виплати заробітної плати), що підлягають виплаті позивачу, з урахуванням доплат до заробітної плати та компенсації за недоотримане службове обмундирування?.

21 травня 2007 року експертом Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз складено висновок судово-економічної експертизи № 894.

Проведеним експертним дослідженням визначено, що недоотримана ОСОБА_4 заробітна плата за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року включно становить 88797,46 гривень (15969,67 гривень за червень 2005 року + 16253,47 гривень за липень 2005 року + 7173,90 гривень за серпень 2005 року + 15174,54 гривень за жовтень 2005 року + 17870,05 гривень за листопад 2005 року + 16355,83 гривень за грудень 2005 року).

При цьому судом враховується й те, що під час експертного дослідження щомісячна надбавка за вислугу років обчислювалася від загальної суми щомісячного заробітку, а не від посадового окладу, тобто з урахуванням висновків, що викладені у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у цій справі.

Також експертним дослідженням визначено, що недоотримане ОСОБА_1 довічне утримання за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року включно становить 123730,95 гривень (15788,83 гривень за червень 2005 року, 16900,52 гривень за липень 2005 року, 16900,52 гривень за серпень 2005 року, 18535,27 гривень за вересень 2005 року, 18535,27 гривень за жовтень 2005 року, 18535,27 гривень за листопад 2005 року, 18535,27 гривень за грудень 2005 року).

Таким чином, з огляду на проведене експертне дослідження слід дійти висновку, що позивач має право на отримання невиплаченої частини заробітної плати та невиплаченого довічного грошового утримання в загальному розмірі 212528,41 гривень (за вирахуванням обов`язкових платежів).

Визначаючись із способом захисту порушеного права позивача, який слід застосувати у цій справі, суд зважає на таке.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 120 Закону України «Про судоустрій» від 07 лютого 2002 року № 3018-ІІІ (далі Закон № 3018-ІІІ), що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин та підлягає застосуванню у редакції, чинній на момент виникнення таких відносин, функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює зокрема й Державна судова адміністрація України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції (крім Верховного Суду України, Конституційного Суду України, вищих спеціалізованих судів).

Статтею 125 Закону № 3018-ІІІ передбачено, що Державна судова адміністрація становить систему органів, що складається з Державної судової адміністрації України та територіальних управлінь державної судової адміністрації.

Державна судова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює організаційне забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, а також інших органів та установ судової системи відповідно до цього Закону. Організаційне забезпечення діяльності Верховного Суду України, Конституційного Суду України та вищих спеціалізованих судів здійснюється апаратами цих судів.

Територіальні управління державної судової адміністрації утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Територіальні управління державної судової адміністрації підпорядковуються Державній судовій адміністрації України. У структурі Державної судової адміністрації України утворюється структурний підрозділ по управлінню організаційним забезпеченням військових судів.

Згідно з частиною 1 статті 126 Закону № 3018-ІІІ Державна судова адміністрація: забезпечує належні умови діяльності судів загальної юрисдикції, кваліфікаційних комісій суддів, органів суддівського самоврядування, Академії суддів України; вивчає практику організації діяльності судів, розробляє і вносить у встановленому порядку пропозиції щодо її вдосконалення; вивчає кадрові питання апарату судів, прогнозує необхідну потребу у спеціалістах, здійснює через Міністерство юстиції України та інші органи замовлення на підготовку відповідних спеціалістів; веде статистичний і персональний облік даних про кадри судів, готує матеріали щодо призначення, обрання та звільнення суддів; оприлюднює інформацію щодо ініціювання питання про обрання суддів безстроково; забезпечує необхідні умови для підвищення кваліфікації суддів і працівників апарату судів, створює систему підвищення кваліфікації; організовує проходження навчальної практики в судових установах і розробляє відповідні програми; організовує роботу по веденню судової статистики, діловодства та архіву; контролює стан діловодства в судах загальної юрисдикції; готує матеріали для формування пропозицій щодо бюджету судів та здійснює заходи щодо їх фінансування відповідно до цього Закону; виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів у випадках, передбачених цим Законом; здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів; забезпечує медичне обслуговування і санаторно-курортне лікування суддів та працівників апарату судів, вживає заходів щодо забезпечення їх благоустроєним житлом; забезпечує у взаємодії з органами суддівського самоврядування, судами та іншими правоохоронними органами незалежність, недоторканність і безпеку суддів; організовує та фінансує будівництво і ремонт будинків та приміщень судів, а також забезпечує їх технічне оснащення; організовує впровадження в судах комп`ютеризації для судочинства, діловодства та інформаційно-нормативного забезпечення судової діяльності; забезпечує суди необхідними технічними засобами фіксування судового процесу; забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень; здійснює зв`язки з відповідними органами та установами, в тому числі інших держав, з метою вдосконалення організаційного забезпечення діяльності судів; організовує діяльність служби судових розпорядників; разом з Радою суддів України визначає нормативи навантаження суддів у судах усіх рівнів та виробляє пропозиції щодо кількості суддів у відповідних судах; здійснює інші повноваження, визначені законом.

Подібні положення, що визначають статус Державної судової адміністрації України як розпорядника бюджетних коштів, містяться і у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.

При цьому статтею 22 Бюджетного кодексу України Державну судову адміністрацію України віднесено до головних розпорядників бюджетних коштів.

Отже, наведені вище приписи свідчать про те, що Державна судова адміністрація є головним розпорядником бюджетних коштів та учасником бюджетного процесу у питаннях фінансування судової системи.

Разом із тим слід врахувати те, що на місцях Державна судова адміністрація діє через її територіальні управління, які є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня.

Водночас у запереченнях на позовну заяву, що подані Державною судовою адміністрацією України ще під час розгляду справи Гайсинським районним судом Вінницької області, зазначено, що матеріально-технічне забезпечення місцевих судів у спірний період покладалося на Державну судову адміністрацію і здійснювалося на підставі замовлень відповідного суду, в межах кошторису на утримання даного суду. Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Так, кошторисом на 2005 рік територіальному управлінню Державної судової адміністрації у Вінницькій області передбачалося видатків на суму 17618150 гривень, з них на оплату праці 9090200 гривень. У 2005 році фінансування заробітної плати здійснено в повному обсязі, що свідчить про відсутність заборгованості по заробітній платі. Тобто фонд заробітної плати місцевих судів Вінницької області у 2005 році використано у повному обсязі відповідно до кошторисних призначень. Таким чином, оскільки такі асигнування не були передбачені в Державному бюджеті України у 2005 році, тому такі не знайшли відображення і в кошторисі відповідного суду.

В свою чергу, у відзиві на позов, що надійшов до суду 12 липня 2022 року від територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області, окрім іншого йдеться про те, що територіальне управління здійснювало нарахування та виплату позивачеві заробітної плати та щомісячного довічного грошового утримання у 2005-2006 роках в належних розмірах.

Відтак, оскільки позивач протягом 2005-2006 років обіймав посаду судді місцевого загального суду у Вінницькій області, тому саме територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області здійснювало нарахування та виплату позивачеві заробітної плати та щомісячного довічного грошового утримання у ці роки. Проте такі нарахування здійснювалися в межах кошторисних призначень, що доводилися територіальному управління Державною судовою адміністрацією України як головним розпорядником бюджетних коштів.

Таким чином, невиплата в належному розмірі позивачеві заробітної плати та довічного утримання протягом періоду з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року пов`язана із діяльністю Державної судової адміністрації України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів як суб`єкта владних повноважень, бездіяльністю якого порушено права позивача.

Із урахуванням статусу Державної судової адміністрації України як головного розпорядника бюджетних коштів та учасника бюджетного процесу у питаннях фінансування судової системи Верховний Суд у постановах від 31 січня 2023 року у справі № 400/2190/21, від 24 вересня 2020 року у справі № 280/788/19, від 30 вересня 2020 року у справі № 280/676/19 та ряду інших дійшов висновку про правильність рішень судів у спорах щодо обчислення заробітної плати, суддівської винагороди, яким зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування розпорядника коштів нижчого рівня з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого для виконання рішень судів на користь суддів, для проведення виплати судді недоотриманої заробітної плати (суддівської винагороди).

Із урахуванням зазначених висновків суду касаційної інстанції, предмету позову та встановлених у цій справі обставин, суд вважає, що з метою ефективного захисту порушених прав позивача позовні вимоги підлягають задоволенню у спосіб визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати заробітної плати та довічного утримання позивачу у період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року.

Як наслідок, похідні від них вимоги про зобов`язання Державну судову адміністрацію України вчинити дії, необхідні для відновлення порушених прав позивача підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання забезпечити територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для проведення видатків з виплати позивачу невиплаченої частини заробітної плати в розмірі 88797,46 гривень та довічного утримання в розмірі 123730,95 гривень за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року включно.

При цьому слід визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області щодо нарахування та виплати позивачеві протягом період з 01 червня по 31 грудня 2005 року заробітної плати та довічного утримання в меншому розмірі, ніж необхідно було, а також зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області нарахувати та виплатити позивачу невиплачену частину заробітної плати в розмірі 88797,46 гривень та довічного утримання в розмірі 123730,95 гривень за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року включно з утриманням із сум, що підлягають виплаті, передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Водночас позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та довічному грошовому утриманню в інші періоди задоволенню не підлягають.

Щодо вимог в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та довічного грошового утримання, то варто врахувати наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року за № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі Закон - № 2050-ІІІ; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За приписами статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

За змістом статті 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок № 159), відтворюють зміст положень Закону № 2050-III та конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.

У пункті 4 цього Порядку № 159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

З аналізу норм Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;

2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата);

3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);

4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;

5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати заробітної плати та довічного грошового утримання судді провадиться їх компенсація відповідно до чинного законодавства.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Разом із тим суд звертає увагу на те, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-III, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, або відмовити у її виплаті. А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

Такі висновки узгоджуються із приписами статті 7 Закону № 2050-III та пункту 8 Порядку № 159.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 200/14472/19, від 11 грудня 2020 року справі № 200/10820/19 та ряду інших.

Судом установлено, що позивач не звертався ані до Державної судової адміністрації України, ані до територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області із заявою про нарахування та виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та довічного утримання.

Відповідно відповідач не відмовляв позивачу у виплаті такої компенсації.

Враховуючи те, що позивач не звертався до відповідачів із заявою про виплату йому компенсації відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, а відповідачі , в свою чергу, не відмовляли у виплаті такої компенсації, тому суд доходить висновку, що право позивача на отримання сум компенсації порушено не було, а відтак звернення позивача до суду з такими вимогами є передчасним.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує те, що відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Так, судом установлено, що позивачем понесено витрати, пов`язані із проведенням експертизи, в розмірі 1650 гривень, що підтверджується квитанцією № 26 від 15 січня 2007 року та квитанцією № 122 від 13 квітня 2007 року.

Визначаючись з приводу розміру судових витрат, які належить стягнути на користь позивача, суд зважає на те, що суд дійшов висновку частково задовольнити позовні вимоги у спосіб зобов`язання територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області нарахувати та виплатити позивачу невиплачену частину заробітної плати в розмірі 88797,46 гривень та довічного утримання в розмірі 123730,95 гривень за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року (загальна сума коштів становить 212528,41 гривень).

При цьому позивач з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31 січня 2008 року просив стягнути заборгованість в загальній сумі 518120,44 гривень.

Відтак відсоткове співвідношення коштів, що зобов`язано виплатити позивачеві за цим рішенням, та коштів, що, на думку позивача, слід було стягнути, становить 41,02% (212528,41*100/518120,44).

А тому, задовольняючи позов частково, суд вважає, що пропорційним до розміру задоволених позовних вимог є стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивача витрат, пов`язаних із проведенням експертизи, в розмірі 676,83 гривень (41,02% від 1650 гривень).

Отже, на користь позивача слід пропорційно стягнути витрати, пов`язані із проведенням експертизи, у розмірі по 338,42 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Державної судової адміністрації України та за рахунок бюджетних асигнувань територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області.

При цьому понесені позивачем витрати, що пов`язані із проведенням експертного дослідження експертом товариства з обмеженою відповідальністю "Експертно-оціночне бюро Зубрицької" № 01/01/2020-02-01 від 26 лютого 2019 року, не підлягають відшкодуванню позивачеві, адже предметом такого дослідження було визначення суми інфляційних втрат у зв`язку з недоплаченою заробітною платою та довічним грошовим утриманням ОСОБА_1 ; натомість заява позивача про збільшення розміру позовних вимог від 14 липня 2022 року, у якій йшлося про необхідність стягнення на користь позивача сум таких інфляційних втрат, не прийнята судом до розгляду, а тому такі вимоги не були предметом дослідження у цій справі.

Відтак такий висновок експерта не стосується предмета спірних правовідносин, а тому понесені позивачем витрати, що пов`язані з проведенням такого експертного дослідження, не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 243, 245, 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати заробітної плати та довічного утримання ОСОБА_1 у період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року включно в загальному розмірі 212528,41 гривень.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області бюджетними асигнуваннями, необхідними для проведення видатків з виплати ОСОБА_1 невиплаченої частини заробітної плати в розмірі 88797,46 гривень та довічного утримання в розмірі 123730,95 гривень за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року включно.

Визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 протягом період з 01 червня по 31 грудня 2005 року включно заробітної плати та довічного утримання в меншому розмірі, ніж необхідно було здійснити.

Зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену частину заробітної плати в розмірі 88797,46 гривень та довічного утримання в розмірі 123730,95 гривень за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року включно з утриманням із сум, що підлягають виплаті, передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної судової адміністрації України витрати, пов`язані з оплатою проведеної експертизи, в розмірі 338 (триста тридцять вісім) гривень 42 копійки.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області витрати, пов`язані з оплатою проведеної експертизи, в розмірі 338 (триста тридцять вісім) гривень 42 копійки.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 )

Відповідачі:

Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області (місцезнаходження: 21018, м. Вінниця, вул. Р. Скалецького, буд. 17; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 26286152)

Державна судова адміністрація України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 26255795)

Повний текст рішення суду складено 13.03.2023

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович