Справа № 200/19255/21
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року справа №200/19255/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 200/19255/21 (головуючий І інстанції Кошкош О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до Донецької обласної прокуратури (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності в частині невиплати вихідної допомоги при звільненні, стягнення вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 18620,28 грн., стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 25.10.2022 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом; поновлено позивачу строк звернення до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26.10.2022 року позов задоволено: визнано протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури щодо нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні; стягнуто з відповідача на користь позивача вихідну допомогу при звільненні в сумі 18620,28 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 18600,24 грн.

Відповідачем подано апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального, процесуального права. Суд дійшов висновку, що позивача звільнено через реорганізацію та скорочення (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»), прирівнював таку підставу до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак, підставою для звільнення є не п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідація, реорганізація, скорочення), а пп. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX (неуспішне проходження атестації). Неуспішне проходження атестації не відповідає п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та не може бути підставою для виплати вихідної допомоги за ст. 44 КЗпП України.

Судом не враховано, що у березні 2021 року позивач зверталась до суду з аналогічним позовом, який постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2021 року у справі № 200/2327/21-а залишено без розгляду. Апелянт вважає, що позов підлягає залишенню без розгляду, враховуючи строки звернення до суду за ч. 5 ст. 122 КАС України, позивачем не зазначено в цьому позові нових поважних причин пропуску строку звернення до суду, отже даний спір вже було вирішено у судовому порядку.

Оскільки позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18600,24 грн. є похідною від вимог щодо визнання протиправною бездіяльності про невиплату вихідної допомоги при її звільненні, апелянт також заперечує проти вказаної вимоги.

Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в письмовому провадженні.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Зігдно трудової книжки позивач працювала в прокуратурі Донецької області з 18 травня 2012 року по 29 грудня 2020 року.

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури № 1898-к від 24 грудня 2020 року її звільнено з посади прокурора Артемівської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29 грудня 2020 року.

Листом Донецької обласної прокуратури від 19 січня 2021 року №21-2405-21 на звернення позивача від 13.01.2021 року, повідомлено про відстуність підстав за Законом України «Про пркуратуру» для виплати позивачу вихідної допомоги при звільнені.

Згідно довідки про середньомісячну заробітну плату позивача № 21-85-53 від 14 лютого 2022 року середньоденна заробітна плата становить 886,68 грн. (а.с. 94).

Щодо строку звернення до суду.

За ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Позивач в клопотанні про поновлення строку звернення з цим позовом до суду зазначила, що наказ про звільнення отримала 29.12.2020 року, про невиплату вихідної допомоги дізналася з листа ГУНП від 19.01.2021 року, який отримала 26.01.2021 року. Вперше до суду звернулася 26.02.2021 (справа №200/2327/21), постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2021 року позов залишено без розгляду у зв`язку з пропуском місячного строку звернення.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2021 року у справі № 200/2327/21-а позов ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та стягнення вихідної допомоги при звільненні - залишено без розгляду. Суд зазначив, що наказом керівника Донецької обласної прокуратури № 1898-к від 24 грудня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Артемівської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 29 грудня 2020 року, про порушення своїх прав у вигляді невиплаченої вихідної допомоги позивач повинен був дізнатись в день звільнення, отже, перебіг строку звернення до суду почався 29 грудня 2020 року. Позивач звернулась з позовною заявою 26 лютого 2021 року, тобто більш ніж один місяць після початку перебігу строку звернення до суду, поважних причин пропуску строку звернення до суду позивач не навів, помилково вважаючи, що на цей спір будь-який строк не поширюється.

Суд зазначає, що доказів повідомлення позивача про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні відповідачем не надано. Листом від 19.01.2021 року № 21-2405-2 позивача повідомлено про відсутність підстав для виплати вихідної допомоги.

Апеляційний суд зазначає, що про порушення своїх прав позивач дізналася з листа Донецької обласної прокуратури від 19.01.2021 року № 21-2405-2, який отримала 26.01.2021

Вперше з аналогічним позовом позивач звернулась до суду 26.02.2021 року в межах строку, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України, який залишено без розгляду постановою апеляційного суду від 18.10.2021 року у справі №200/2327/21-а.

Згідно інформації з КП «Діловодство спеціалізованого суду» позивачу надіслано 25.10.2021 року копію постанови апеляційного суду від 18.10.2021 року у справі №200/2327/21-а.

При цьому, за даними з сайту «Укрпошта» дані про відправлення такої поштової кореспонденції на адресу позивача відсутні, тому що не зареєстровані в системі.

Отже, позивач своєчасно не отримав копію рішення за результатами розгляду справи.

Вдруге позивач звернулася до суду з цим позовом 23.12.2021 року, тобто в короткий термін після залишення без розгляду попереднього позову (а.с. 30).

Суд враховує, що за приписами ст.116 КЗпП України про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Враховуючи встановлені обставини, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом та поновлення позивачу строку звернення до суду. Щодо виплати вихідної допомоги.

Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

За ст. 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно п. 9 ч. 1 статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, за якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Згідно п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

За ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Спірним є наявність підстав виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Конституційний Суд України в рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

За правовою позицією Верховного Суду в постановах від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16 за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення врегульовано статтею 44 КЗпП України.

Законом № 113-ІХ статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, згідно якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 113-ІХ внесено зміни до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Отже, ч. 5 статті 51 Закону № 1697-VII, ч. 4 статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. При цьому, до виключного переліку не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Судом враховано правову позицію в постановах Верховного Суду від 11.08.2021 року у справі № 640/9375/20, від 30.11.2021 року у справі № 640/1552/20.

Оскільки наказом керівника Донецької обласної прокуратури № 1898-к від 24 грудня 2020 року позивача звільнено з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури) та на день звільнення не здійснено виплату вихідної допомоги, що передбачена статтею 44 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання протиправною бездіяльності Донецької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні; стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в сумі 18620,28 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

За ч. 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Метою встановлення передбаченої нормами ст.117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За ч. 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування.

У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Позивач звільнений з органів прокуратури з 29.12.2020 року, середньоденна заробітна плата становить 886,68 грн., днів затримки виплати вихідної допомоги при звільненні позивача, на які поширюються вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги: 456 робочих дні. Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, станом на час розгляду справи, становить 404 326,08 грн. (886,68 грн. х 456 робочих дня затримки виплати).

Розмір невиплаченої вихідної допомоги при звільненні складає 18 620,28 грн., а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 404 326,08 грн., що значно перевищує розмір несвоєчасно невиплаченої вихідної допомоги при звільненні.

За правовою позицією в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 року у справі № 806/2473/18 сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі, оскільки стягнення середнього заробітку у розмірі 404 326,08грн., при розмірі вихідної допомоги при звільненні в сумі 18 620,28 грн. було б порушенням принципу розумності, справедливості та пропорційності.

При цьому, істотність частки невиплаченої вихідної допомоги при звільненні (18 620,28 грн.) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 30.12.2020 по 26.10.2022 становить 4,6% (18 620,28 : 404 326,08 х 100%). При цьому, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 4,6 % розраховується наступним чином: 886,68 грн.(середньоденний заробіток позивача) х 4,6% = 40,79 грн. - середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки.

Враховуючи принцип розумності, справедливості та співмірності, середній заробіток позивача за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, який підлягає стягненню становить 18 600,24 грн. (40,79 гривень х 456 робочих днів затримки виплати).

Виходячи з наведених принципів та застосовуючи визначені Верховним Судом критерії для зменшення розміру середнього заробітку, суд також враховує і обставини, за яких пов`язана тривалість періоду проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні та виплату усіх компенсаційних сум, адже саме тривалість періоду затримки виплат зумовила і зростання розміру середнього заробітку.

Позивача звільнено з 29.12.2020 року, в лютому 2021 року (справа №200/2327/21-а) позивач первинно звернулася до суду з позовом про виплату недоотриманих сум грошового забезпечення та повторно у грудні 2021 року (справа №200/19255/21), при цьому, судом поновлено строк звернення до суду, що призвело до збільшення часу затримки розрахунку.

Враховуючи встановлені обставини, принципи законності та справедливості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 18600,24 грн., оскільки така сума є співмірною з урахуванням розміру суми частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно з середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 200/19255/21 за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 15 березня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: Е.Г. Казначеєв

І.Д. Компанієць