Справа № 560/13290/22
Суддя: Драновський Я.В.
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

15 березня 2023 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Драновського Я.В. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, в якому просить:

- визнати протиправною відмову Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення (додаткову винагороду), що передбачене постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 за час вимушеного прогулу в період з 27.02.2022 по 11.07.2022;

- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України видати наказ про нарахування, провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (додаткову винагороду), що передбачене постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 за час вимушеного прогулу в період з 27.02.2022 по 11.07.2022;

- визнати протиправною відмову Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі в період з 15.06.2022 по 11.07.2022;

- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі в період з 15.06.2022 по 11.07.2022;

- визнати протиправною відмову Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 01.11.2017 із застосуванням базового місяця - листопад 2015 року;

- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 01.11.2017 із застосуванням базового місяця - листопад 2015 року;

- стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями в розмірі 97 909, 25 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що відповідачем протиправно в період з 27.02.2022 по 11.07.2022 не було виплачено йому додаткову винагороду у розмірі 30000 грн щомісячно, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.

Також вказує, що відповідач невчасно виконав рішення суду в частині поновлення позивача на посаді, а тому існують правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання зазначеного рішення.

Крім того, зазначає про те, що в період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року включно відповідач протиправно не здійснював нарахування та виплату індексації грошового забезпечення в належному розмірі та з урахуванням базового місяця - листопад 2015 року.

Також вказує, що існують підстави для стягнення моральної шкоди.

Ухвалою суду від 23.12.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 28 грудня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

У наданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, позивач в період з 27.02.2022 по 11.07.2022 фактично не виконував свої функціональні обов`язки, у зв`язку з чим цей період не було враховано при встановленні додаткової винагороди.

Звертає увагу на те, що обрахунок додаткової винагороди позивачу узгоджується із Методичними рекомендаціями Національної поліції щодо виплати додаткової винагороди поліцейським під час дії воєнного стану, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.

Вказує, що не підлягають задоволенню інші вимоги позивача, оскільки його доводи щодо необґрунтованості затримки виконання судового рішення безпідставні.

Вважає, що відсутні правові підстави для нарахування та виплати індексації грошових доходів поліцейських з урахуванням базового місяця - листопад 2015 року. Просить відмовити в задоволенні позову.

Також відповідач подав клопотання про залишення позовних вимог без розгляду, у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Отже, для розгляду клопотання про залишення позову без розгляду, суд з`ясовує питання, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення ч.5 ст.122 КАС України про місячний строк звернення до суду.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Керуючись наведеною нормою, суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21).

Верховна Палата, зокрема, зазначила, що середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.

Таким чином, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню ч.2 ст.233 КЗпП України, як загальна норма, що гарантує право особи, зокрема, позбавленої можливості виконувати свою роботу з незалежних від неї причин, на звернення до суду з позовом про стягнення належної їй заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, строк звернення до суду позивачем пропущено не було, відповідно зазначені відповідачем підстави для залишення позову без розгляду відсутні.

Позивачем подано відповідь на відзив, де вказує на необґрунтованість тверджень відповідача, викладених у відзиві. Просить адміністративний позов задовольнити.

Від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому вказує на помилковість тверджень позивача та відсутність підстав для задоволення позову.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.

Наказом директора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 26.02.2022 №116 о/с по особовому складу підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу моніторингу та зонального контролю Хмельницького управління звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.06.2022 по справі №560/4482/22, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2022, адміністративний позов - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ директора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України №116о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Поновлено ОСОБА_1 на службі в органах Національної поліції України на посаді заступника начальника відділу моніторингу та зонального контролю Хмельницького управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.

Зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу з 26 лютого 2022 по день ухвалення рішення.

На виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.06.2022 у справі № 560/4482/22, наказом ДВБ НПУ від 12.07.2022 № 267 о/с скасовано наказ ДВБ НПУ від 26.02.2022 №116 о/с та ОСОБА_1 поновлений на службі в органах Національної поліції України на посаді заступника начальника відділу моніторингу та зонального контролю Хмельницького управління, з 27 лютого 2022 року, з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць з вирахуванням обов`язкових податків та зборів та виплатою грошового забезпечення із 12 липня 2022 року.

Разом з цим, на підставі наказу НПУ від 15.07.2022 № 957 о/с, відповідно до статті 65 Закону України "Про Національну поліцію", наказом ДВБ НПУ від 15.07.2022 №270 о/с ОСОБА_1 переведено для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, звільнивши з посади заступника начальника відділу моніторингу та зонального контролю Хмельницького управління, із 15 липня 2022 року.

В подальшому, позивач звернувся зі зверненнями до відповідача, в яких просив проінформувати його про виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.06.2022 у справі № 560/4482/22 в частині виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу; нарахування та виплати йому додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168; про виплату індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 01.11.2017 із застосуванням базового місяця - листопад 2015 року.

У відповідь відповідач листами повідомив позивача про відсутність підстав для здійснення вказаних виплат, зважаючи на що позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Згідно із пунктом 4 частини 10 статті 62 Закону №580-VIII поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 94 Закону №580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 "Про грошове забезпечення поліцейських національної поліції" (далі - Постанова №988) установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, до складових грошового забезпечення осіб поліцейських відносяться, зокрема, щомісячні доплати.

На виконання указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69/2022 "Про загальну мобілізацію" Кабінет Міністрів України 28.02.2022 прийняв постанову №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі - Постанова № 168).

Щодо позовної вимоги про нарахування та виплати додаткової винагороди за періоди з 27.02.2022 по 11.07.2022 включно у розмірі 30 000,00 грн щомісячно, відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022, суд зазначає наступне.

Приписами п. п. 1, 3 постанови КМУ від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" визначено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Міністерству фінансів опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови.

Постановою КМУ від 07.07.2022 №793 "Про внесення змін до постанови КМУ від 28.02.2022 №168" (згідно із пунктом 2 цієї постанови, вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022) внесені зміни до постанови №168, а саме у пункті 1 в абзаці першому слова і цифри додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно замінити словами і цифрами додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць.

Відповідно до пункту 1 постанови №168 (в редакції постанови Кабміну від 07.07.2022 №793) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Згідно із пунктами 2-1, 3 постанови №168 (в чинній редакції) установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів. Міністерству фінансів опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови.

Отже, на період дії воєнного стану, співробітникам, зокрема, Національної поліції України постановою №168 передбачена виплата додаткової винагороди.

При цьому, суд звертає увагу, що винагорода є платою за працю чи нагородою за заслуги, досягнення, тощо.

Однак, як встановлено судом, у період з 27.02.2022 по 11.07.2022 позивач не виконував службові обов`язки за штатною посадою.

З метою організації правильності застосування норм чинного законодавства Головою Національної поліції були підписані Методичні рекомендації, щодо виплати додаткової винагороди поліцейським під час дії воєнного стану (далі - Методичні рекомендації), передбаченою постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану".

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Методичних рекомендацій щодо виплати додаткової винагороди поліцейським під час дії воєнного стану, передбаченої Постановою №168 для оформлення наказу про встановлення додаткової винагороди керівниками структурних або відокремлених підрозділів органу (установи) поліції подаються списки поліцейських пропорційно обрахованим розміром винагороди, що пропонується до встановлення.

Згідно з пунктом 5 розділу І Методичних рекомендацій, додаткова винагорода виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі органу, установи.

Умовами призначення додаткової винагороди у порядку пункту 1 Постанови №168 є одночасна сукупність таких обставин як: 1) належність особи до складу, зокрема, атестованих спеціальними званнями працівників Національної поліції України; 2) несення особою служби в правовому режимі воєнного стану; 3) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі списку поліцейських Хмельницького управління Департаменту про виплату додаткової винагороди, відповідно до наказу ДВБ НПУ від 29.08.2022 №146, загальним платіжним дорученням ДВБ НПУ від 29.08.2022 №1232 позивачу було нараховано та виплачено додаткову винагороду за період з 12 по 14 липня 2022 року у розмірі 2 955 грн.

Крім цього, на підставі списку поліцейських Хмельницького управління Департаменту про виплату додаткової винагороди, відповідно до наказу ДВБ НПУ від 07.11.2022 №188, загальним платіжним дорученням ДВБ НПУ від 08.11.2022 №1797 позивачу було нараховано та виплачено додаткову винагороду за період з 24 по 26 лютого 2022 року у розмірі 2 955 грн.

У спірних правовідносинах позивач не набув права на отримання у порядку пункту 1 Постанови №168 додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень щомісячно, позаяк реально не виконував завдань поліцейської служби у період з 27.02.2022 по 11.07.2022.

Таким чином, ураховуючи той факт, що у період з 27.02.2022 до 11.07.2022 покладені на Національну поліцію України та Департамент завдання, передбачені Законом України "Про Національну поліцію" та Положенням про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, затвердженим наказом Національної поліції України від 09.11.2015 №83 (зі змінами), ОСОБА_1 не виконував функції та обов`язки поліцейського, а також службу в поліції з виконання покладених на поліцію повноважень в правовому режимі воєнного стану не здійснював, відповідний наказ про виплату позивачу додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень щомісячно за вказаний період часу Департаментом не видавався та така винагорода не нараховувалась.

Зважаючи на це, в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відносно нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі в період з 15.06.2022 по 11.07.2022, слід вказати наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною сьомою цієї статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

А в силу статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

При цьому, як визначено частиною другою статті 65 Закону України "Про виконавче провадження", рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Предметом цієї частини спору є стягнення з роботодавця середнього заробітку на користь працівника за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Так, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічний висновок щодо правозастосування у спірних відносинах наведений у постанові Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 807/2434/15, що врахований судом на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України.

Верховний Суд у постановах від 27.11.2019 року у справі №802/1183/16-а та від 05.03.2020 року у справі №280/360/19 зазначив, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

За обставинами цієї справи позивач поновлений на роботі рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.06.2022 по справі №560/4482/22, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2022

Однак, вказане рішення суду фактично виконане відповідачем лише 12.07.2022, внаслідок прийняття наказу ДВБ НПУ від 12.07.2022 № 267 о/с, яким скасовано наказ ДВБ НПУ від 26.02.2022 №116 о/с та ОСОБА_1 поновлений на службі в органах Національної поліції України на посаді заступника начальника відділу моніторингу та зонального контролю Хмельницького управління, з 27 лютого 2022 року, з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць з вирахуванням обов`язкових податків та зборів та виплатою грошового забезпечення із 12 липня 2022 року.

Отже, у спірних відносинах має місце протиправна бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.06.2022 по справі №560/4482/22 про поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу моніторингу та зонального контролю Хмельницького управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.

Як уже зазначалось судом, наказ про поновлення позивача на роботі на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.06.2022 по справі №560/4482/22 виданий лише 12.07.2022.

Згаданий вище наказ не містить положень щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Доказів виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідачем не надано.

З урахуванням наведеного, суд визнає доведеним факт несвоєчасного виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, що є підставою для стягнення на користь позивача середнього заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України.

Визначаючи період для розрахунку відповідної компенсації, суд враховує наведені вище висновки Верховного Суду у постановах від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а та від 05.03.2020 у справі № 280/360/19 щодо обчислення періоду затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі позивача, суд констатує, що на користь позивача належить стягнути середній заробіток за період з 15.06.2022 по 11.07.2022.

Визначаючи конкретний розмір середнього заробітку, суд враховує такі обставини.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд враховує, що відповідно середньоденна заробітна плата позивача становить 645,63 грн.

За наведених обставин обчислення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у період з 15.06.2022 по 11.07.2022 - 19 робочих днів (з урахуванням положень частини 6 ст. 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 № 2136-IX), як наслідок, на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду загалом у розмірі 12266,97 грн (19 х 645,63 грн).

Зазначена сума включає в себе податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Відтак суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду в сумі 12266,97 грн на користь позивача.

Щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 01.11.2017 із застосуванням базового місяця - листопад 2015 року, суд зазначає наступне.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ (далі - Закон № 1282-ХІІ).

Згідно зі статтею 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Частинами першою, п`ятою статті 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Статтею 4 Закону №1282-ХІІ передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078).

Згідно із пунктом 2 Порядку № 1078 (у редакції до 24 жовтня 2017 року) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: - пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат, установлених законодавством), крім тих, які зазначені у пункті 3 цього Порядку; - стипендії; - оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; - грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби; - розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі; - суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування (допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, щомісячна грошова сума, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим), щомісячна страхова виплата особам, які перебували на утриманні потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхова виплата дитині, яка народилась інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності); - суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року №782, яка набрала чинності 24 жовтня 2017 року, внесено зміни до пункту 2 Порядку №1078, та доповнено абзац п`ятий після слова "військовослужбовців" словом "поліцейських".

Аналізуючи правові норми Закону №2017-ІІІ та Закону №1282-ХІІ, суд зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 19 липня 2019 у справі № 240/4911/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 815/2590/18, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а.

Частинами першою, другою, п`ятою статті 94 Закону №580-VІII визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Згідно зі статтями 18, 19 Закону №2017-III, індексація є відповідною соціальною гарантією, оскільки це є виплата, що спрямована на забезпечення достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати. А тому, враховуючи, що частиною п`ятою статті 94 Закону №580-VIII, на момент виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що грошове забезпечення поліцейських підлягає індексації, суд доходить висновку про наявність протиправних дій відповідача щодо відмови у здійсненні нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 01.11.2017.

Суд звертає увагу на те, що Законом №580-VIII передбачено індексацію грошового забезпечення поліцейських та останній має вищу юридичну силу ніж Порядок №1078. Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.01.2021 року у справі №160/35/20.

З огляду на наведене відповідачем протиправно не виплачено індексацію грошового забезпечення позивачу період з 07.11.2015 по 01.11.2017.

Відсутність порядку нарахування індексації не може слугувати підставою для позбавлення позивача права на виплати, гарантовані Законом України "Про Національну поліцію".

Суд звертає увагу на те, що грошове забезпечення Національної поліції затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988, якою встановлено розмір посадового окладу та інших елементів грошового забезпечення поліцейських. Саме тому листопад 2015 року є базовим місцем для обрахунку індексації грошового забезпечення поліцейських.

Вказане в сукупності свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплатити позивачу індексації грошового забезпечення з 07.11.2015 по 01.11.2017, виходячи з розміру грошового забезпечення, нарахованого за вказаний період та базового місяця листопад 2015 року, та відповідно про наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити відповідне нарахування та виплату.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 19.05.2022 у справі №380/11904/21 та від 20.04.2022 у справі №420/3593/20, щодо необхідності вказівки базового місяця при зобов`язанні нарахувати індексацію грошового забезпечення, для ефективного поновлення порушеного права особи.

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 97909,25 гривень, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Отже, моральна шкода повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин (тобто бути похідною).

У п.56 постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року по справі №464/3789/17 зазначено, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У п.30 постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року по справі №580/1617/19 викладено правову позицію, згідно якої сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Виходячи з вищезазначеного, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Проте позивачем не доведено, що дії відповідача завдали наслідків, які зумовили страждання позивача та спричинили йому моральну шкоду. У справі немає доказів, які б вказували на це, так само як і обґрунтування її розміру. Отже, позовна вимога в частині стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2019 року по справі №159/1257/18 та від 12 березня 2020 року по справі №159/751/17.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно із ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо затримки виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.06.2022 у справі №560/4482/22 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 15.06.2022 по 11.07.2022 в сумі 12266 (дванадцять тисяч двісті шістдесят шість) грн 97 коп.

Визнати протиправними дії Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 01.11.2017, без встановлення для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) місяць останнього збільшення тарифної ставки (посадового окладу) листопад 2015 року.

Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 01.11.2017, із встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) місяць останнього збільшення тарифної ставки (посадового окладу) - листопад 2015 року, з урахуванням раніше проведених виплат.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )
Відповідач:Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України (вул.Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601 , код ЄДРПОУ - 40116086)

Головуючий суддя Я.В. Драновський