Справа № 600/2483/22-а
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 березня 2023 року

м. Київ

справа №600/2483/22-а

адміністративне провадження № К/990/6931/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2023 року у справі №600/2483/22-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Військової частини НОМЕР_1 із позовом, у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність (дії) Військової частини НОМЕР_1 щодо невірного нарахування та недоплати їй індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 період з 17 червня 2016 року до 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця - січень 2008 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату належної їй iндексації грошового забезпечення під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 період з 17 червня 2016 року до 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця - січень 2008 року шляхом зарахування на особистий картковий рахунок.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2023 року, позов задоволено:

- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо встановлення ОСОБА_1 місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення за період з 17 червня 2016 року до 28 лютого 2018 року, як базовий місяць - січень 2016 року;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити належну ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17 червня 2016 року до 28 лютого 2018 року, застосовуючи місяць обчислення індексу споживчих цін для проведення грошового забезпечення (базовий місяць) - січень 2008 року, з врахуванням виплаченої суми.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Військова частина НОМЕР_1 звернулась із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України") 27 лютого 2023 року.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2023 року у справі №600/2483/22-а скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Водночас, пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, справа №600/2483/22-а була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Оскаржуючи судові рішення, прийняті за правилами спрощеного позовного провадження, Військова частина НОМЕР_1 у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовує про наявність підстав, передбачених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Так, зауважуючи, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення, скаржник зазначає про різну судову практику щодо цієї категорії спорів. Між тим, жодним чином не обґрунтовує у чому саме відмінність практики судів з означених питань.

Скаржник зазначає, про відмінність судової практики зі спірного питання та судових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі №420/1207/19, від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19 і у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №200/9297/19-а. Між тим, постановою Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №200/9297/19-а виключно вирішувалось питання роз`яснення судового рішення, ухваленого судом апеляційної інстанції.

До того ж, скаржник не обгартував у чому полягає релевантність висновків, викладених у вказаних постановах до правовідносин і обставин цієї справи.

Тож, скаржником не зазначено в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, розгляд яких надав би нового, уніфікованого розуміння застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного кола осіб.

Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Суд наголошує, що з огляду на те, що поняття фундаментального значення справи є оціночними, вони потребують належного обґрунтування з боку скаржника. Сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі, без відповідного підкріплення прикладами/доказами, не дає підстав для відкриття касаційного провадження.

До того ж, вказуючи, що справа становить має виняткове значення для скаржника, скаржник зводить цю тезу лише до того, що предметом позову є стягнення грошових коштів. Таку обставину Суд не вбачає належним обґрунтуванням виняткового значення цієї справи.

До того ж, Суд зауважує, що сама лише вказівка на те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, без належного обґрунтування та за відсутності належних і допустимих доказів, не може бути визнана судом підставою для відкриття касаційного провадження у малозначних справах та у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів констатує, що скаржником не наведено обґрунтованих посилань на існування обставин, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України і такі обставини не встановлені судом з поданих матеріалів касаційної скарги.

Суд також наголошує, що посилання на відповідний підпункт пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України має обов`язково наводитись у поєднанні із зазначенням підстави передбаченої частиною четвертою статті 328 КАС України.

Як на підставу звернення до Верховного Суду скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, скаржник зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норми права без урахування постанов Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі №420/1207/19, від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19, від 23 жовтня 2019 року у справі №825/1832/17, від 5 лютого 2020 року у справі №825/565/17, в яких сформовані висновки у подібних правовідносинах.

Однак, скаржник не вказав, які саме норми права суд апеляційної інстанції застосував без урахування висновків Верховного Суду. Одночасно з цим, у скарзі взагалі відсутнє мотивування подібності правовідносин у цій справі та справах, на які покликається скаржник.

Наведене обґрунтування підстав звернення до Верховного Суду із касаційною скаргою не є достатнім у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

У цьому контексті Суд наголошує на тому, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Водночас подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.

Оскільки скаржник, посилаючись на постанови Верховного Суду, не обґрунтував, що ці постанови ухвалені у справах з подібними правовідносинами із цією справою, а також не зазначив норми матеріального права, які суд апеляційної інстанції застосував без урахування висновку Верховного Суду, то суд констатує, що у касаційній скарзі не викладені підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Одночасно, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2023 року у справі №600/2483/22-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

……………………………

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду