Справа № 400/3493/22
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2023 р.м.ОдесаСправа № 400/3493/22
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 29 серпня 2022 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Бітова А.І., Градовського Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 02.12.2021 р. № 306851,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 02.12.2021 р. № 306851.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є лише власником транспортного засобу, а відповідальність за порушення ЗУ «Про автомобільний транспорт» має нести автомобільний перевізник. Натомість позивач не є підприємцем та не здійснює підприємницьку діяльність. У спірному перевезенні транспортний засіб використовувався іншим автомобільним перевізником. Також, на думку позивача, законодавство не містить вказівки на обов`язок водіїв, що здійснюють внутрішні перевезення, встановлювати та використовувати контрольні прилади (тахографи) реєстрації режимів праці та відпочинку водіїв, а відповідно і мати особисту картку водія до цифрового тахографа. Натомість для обліку робочого часу та відпочинку у внутрішніх перевезеннях пасажирів для водіїв передбачена індивідуальна контрольна книжка водія, яка була наявна у водія у спірному перевезені.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправною та скасовано постанову Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (Миколаївська область) про застосування адміністративно-господарського штрафу від 02.12.2021 р. № 306851, а також стягнуто судовий збір.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем подано на зазначене судове рішення апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач є власником транспортного засобу MERCEDES д/н НОМЕР_1 з напівпричепом марки KRONE д/н НОМЕР_2 , та вказаний транспортний засіб використовувався в наданні послуг з перевезення вантажів сфера яких регулюється вимогами Закону України Про автомобільний транспорт. При цьому, в силу закону, автомобільні перевізники, водії, повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення. Під час перевірки, оформленої актом від 28.10.2021р. №318117 було встановлено відсутність у водія на момент перевірки протоколу перевірки та адаптації тахографу, відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 ЗУ «Про автомобільний транспорт». При цьому, водієм під час перевірки не було надано жодних пояснень щодо встановленого порушення, не вказано про те, що транспортний засіб використовувався іншою особою, тощо. Додані до позову матеріали також не підтверджують на думку апелянта даного факту. Саме позивач ОСОБА_1 на думку скаржника, був автомобільним перевізником, а іншого ним не доведено, зокрема у позові не зазначено назву суб`єкта господарювання, відповідного перевізника, який використовував транспортний засіб, не пред`явлено до нього права зворотної вимоги, тощо. До того ж, як далі вказав апелянт, у розумінні використання, надання в оренду транспортного засобу мають виконуватись визначені законодавством дії, зокрема, які полягають у відображенні належного користувача транспортного засобу, фізичної або юридичної особи, яка на законних підставах користується транспортним засобом, що їй не належить.

Також, від апелянта Державної служби України з безпеки на транспорті надійшли додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги, у яких виклавши приписи чинного законодавства у сфері регулювання спірних правовідносин наголосив на тому, що саме позивач ОСОБА_1 є автомобільним перевізником у спірному випадку, а відтак спірна постанова прийнята відносно нього правомірно, оскільки на момент перевірки транспортного засобу позивача, який виконував вантажні перевезення 28.10.2021р. був відсутній протокол перевірки та адаптації тахографу, про що зафіксовано в акті перевірки. Апелянт також вказує на те, що оскаржувану постанову було винесено з дотриманням встановлених процедур, зокрема з повідомленням позивача про розгляд справи.

Від позивача, за підписом представника до суду надійшли пояснення щодо апеляційної скарги, у яких просить залишити скаргу без задоволення а рішення суду без змін мотивуючи загалом тим, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності притягнення позивача до відповідальності за абз.3 ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт».

За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач є власником ватажного автомобіля MERCEDES д/н НОМЕР_1 з напівпричепом марки KRONE д/н НОМЕР_2 .

Посадовими особами Центрального міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (Кіровоградська область) 28.10.2021 р. проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт, про що складено акт № 318117. В акті зафіксовано, що 28.10.2021 р. проведено перевірку автомобіля позивача MERCEDES д/н НОМЕР_1 з напівпричепом марки KRONE д/н НОМЕР_2 .

Перевіркою виявлено порушення абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" (далі Закон № 2344), а саме: відсутність у водія на момент перевірки протоколу перевірки та адаптації тахографу.

Запрошення на розгляд справи направлялося на адресу позивача, однак повернулося без вручення адресату.

02.12.2021 р. відповідач прийняв постанову №306851, якою застосував до позивача адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000,00 грн за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону № 2344, а саме: протоколу перевірки та адаптації тахографу.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи доведено, що позивач не був автомобільним перевізником у спірних правовідносинах, застосування до нього штрафних санкцій є неправомірним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його вірним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року №2344-ІІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2344-ІІІ).

Згідно з ч.ч. 7, 17 статті 6 Закону №2344-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, поміж іншого, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.

Державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення в тому числі рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Згідно статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» розглядати справи про накладення адміністративно-господарських штрафів за порушення, зазначені у цій статті, мають право посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103 (далі - Положення № 103), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно пп. 1 п. 4 Положення №103 основними завданнями Укртрансбезпеки є: реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті.

Окремими положеннями п.5 Положення №103 визначено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; у випадках, передбачених законом, складає протоколи про адміністративні правопорушення, розглядає справи про адміністративні правопорушення і накладає адміністративні стягнення; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт.

Абзацом 1 п. 8 Положення № 103 визначено, що Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відтак, саме на Укртрансбезпеку покладені повноваження щодо реалізації державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування через її територіальні органи.

Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567.

У розумінні ст.1 Закону №2344 автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.48 Закону №2344 автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Пунктом 3.3 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерство транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 р. № 385 (далі - Інструкція № 385) визначено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв), тощо.

Пунктом 3.5 Інструкції № 385 встановлено, що перевізники: забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії; аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.

Відповідно до п.3.6 Інструкції № 385 перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу - аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР); наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку; дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа; дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом; наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.

Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III передбачена відповідальність автомобільних перевізників у вигляді адміністративно-господарських штрафів за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Виходячи з викладеного, відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів застосовується саме до перевізників, тобто адміністративно-господарські штрафи за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовуються відносно автомобільних перевізників, якими є фізичні або юридичні особи, що здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

При цьому законодавець не пов`язує настання відповідної адміністративно-господарської відповідальності із фактом перебування транспортного засобу у власності відповідної фізичної чи юридичної особи.

Відтак, спірним питанням в межах цієї справи є встановлення факту чи є позивач перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (ст.33 Закону № 2344-III).

Пунктом 1.4. Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті визначено, що перевізники - суб`єкти господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільним транспортом.

Системний аналіз викладених вище правових норм свідчить про те, що відповідальності за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів підлягають саме перевізники, а не інші особи (власники транспортних засобів, тощо).

Відповідно до ст.ст.908, 909 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Крім того, ст.50 Закону № 2344-III передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що дійсно, транспортний засіб, який у спірному випадку підлягав перевірці, був зареєстрований на позивача.

При цьому, як вірно встановив суд першої інстанції, позивач, який був фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 припинив свою підприємницькою діяльність у сфері автомобільного вантажного транспорту, що підтверджується відповідним Витягом.

Отже, колегія суддів звертає увагу, що на момент спірних правовідносин, позивач вже не був підприємцем, який займається діяльністю у сфері вантажного автомобільного транспорту, не був перевізником у розумінні ЗУ «Про автомобільний транспорт», а іншого відповідачем не встановлено та не доведено.

Водночас, 28.10.2021р. водієм ОСОБА_1 на транспортному засобі MERCEDES д/н НОМЕР_1 з напівпричепом марки KRONE д/н НОМЕР_2 здійснювалось транспортування вантажу згідно товарно-транспортної накладної від 28.10.2021р. №28.

Зазначена товарно-транспортна накладна, у розумінні ст.ст. 908,909 ЦК України, ст.50 ЗУ «Про автомобільний транспорт» підтверджує факт укладення договору перевезення вантажу між перевізником та відправником (замовником, вантажовідправником).

Згідно товарно-транспортної накладної №28 від 28.10.2021р., реквізити якої вказано в акті перевірки № 318117 від 28.10.2021р., автомобільним перевізником зазначено ТОВ «Укртранс-Агро-Юг».

Тобто, автомобільним перевізником у господарській операції по вказаній вище товарно-транспортній накладній виступало ТОВ «Укртранс-Агро-Юг», що відображено і в самому акті рейдової перевірки № 318117 від 28.10.2021р.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, одним із видів господарської діяльності ТОВ "Укртранс-Агро-Юг" є - за КВЕД 49.41 - вантажний автомобільний транспорт.

Вищезазначені докази здійснення господарської операції з перевезення вантажу згідно товарно-транспортної накладної №28 від 28.10.2021р., відповідно до яких автомобільним перевізником виступає не ОСОБА_1 , а ТОВ "Укртранс-Агро-Юг» в розумінні ст.ст.73, 74 КАС України є належними та допустимими.

Доказів того, що у спірних правовідносинах саме позивач виступав автомобільним перевізником відповідач не надав ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду. Відтак, позивач не може бути суб`єктом відповідальності за абз.3 ч.1 ст. 60 Закону №2344-ІІІ, за відсутність у водія в момент перевірки документів, необхідних для перевезення вантажів.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає недоцільними посилання скаржника на не доведення позивачем обставини, що автомобільним перевізником у спірних правовідносинах виступала інша особа, а не позивач, та доводи скаржника про те, що саме позивач у даному спірному випадку є автомобільним перевізником, адже такі ствердження спростовуються матеріалами справи та відповідачем жодним чином не доведені.

Окрім того, виходячи з положень чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, саме відповідач, як суб`єкт владних повноважень приймаючи рішення про притягнення особи до відповідальності, мав встановити особу автомобільного перевізника, перш ніж застосовувати адміністративно-господарський штраф, враховуючи той факт, що матеріали перевірки (Акт) містили відомості про ТОВ «Укртранс-Агро-Юг» як перевізника вантажу, перевезення якого здійснювалось з порушенням вимог законодавства про автомобільних транспорт, а саме без наявності у водія необхідних документів під час здійснення такого перевезення.

Отже, питання наявності правових підстав для використання таким перевізником транспортного засобу, належного позивачу ОСОБА_1 підлягало з`ясуванню під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Однак, в даному випадку, відповідач обмежився лише встановленням факту кому належить автомобіль, на якому здійснювалось перевезення вантажу, залишивши поза увагою той факт, що Закон передбачає можливість застосування адміністративно-господарського штрафу за порушення вимог ЗУ «Про автомобільний транспорт» саме виключно до автомобільних перевізників, а не до власників транспортних засобів, тощо.

Інші доводи апеляційної скарги та доводи сторін є несуттєвими, не мають юридичного значення для вирішення даного спору, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскільки матеріалами справи доведено, що позивач у спірних правовідносинах не є перевізником у розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому за встановлених обставин притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за порушення вимог цього закону є протиправним.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

На переконання судової колегії, відповідачем не надано належних та допустимих доказів правомірності постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 02.12.2021р. № 306851, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені судом першої інстанції обґрунтовано.

Апелянтом не наводяться у скарзі доводи, які б спростовували встановлені судом першої інстанції обставини та висновки, зроблені за результатом розгляду цієї справи.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам ст. 242 КАС України.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Колегія суддів підтверджує, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2022 року у справі №400/3493/22 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Бітов А.І. Градовський Ю.М.