Справа № 440/5981/20
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2023-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 р.Справа № 440/5981/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Ломоновської Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2021, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, повний текст складено 19.10.21 року по справі № 440/5981/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області треті особи Державна податкова служба України

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

20 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області, третя особа - Державна податкова служба України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Полтавській області від 04 червня 2020 року № 37131-5533-1620, № 37132-5533-1620, № 37133-5533-1620, № 37134-5533-1620, № 37135-5533-1620, № 37136-5533-1620.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на протиправність спірних рішень та їх невідповідність вимогам чинного законодавства. Крім того наголошував, що винесення податкових повідомлень-рішень, якими позивачу визначено розмір земельного податку з фізичних осіб за 2019 рік контролюючим органом здійснено з пропуском встановленого ПК України строку.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2021р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області, третя особа - Державна податкова служба України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що 05.08.2021 ОСОБА_2 від свого власного імені надав ПОАС відзив на позовну заяву від імені ГУ ДПС, яка вже не була відповідачем, причому копію такого відзиву позивачу не надсилав. Посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справу 440/5981/20 без відкриття першого судового засідання, тобто не за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченими статтею 262 КАС України, а за власними правилами. Таким чином, судом першої інстанції було порушено положення ч.ч.2, 4 ст.262 КАС України, тому рішення за результатами такого порушення є незаконним. Посилається на рішення Верховного Суд від 26.11.2019 у справі 1640/2889/19, від 06.08.2021 у справі 805/1692/17-а, постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.09.2021 у справі 800/23/17. Також зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу 440/5981/20 за позовом позивача без його участі, не забезпечивши позивачу можливість реалізації права на подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, а також права на подання відповіді на відзив. Позивач не просив суд розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Вказує, що у позові позивач зазначив телефон для зв`язку з ним, але ніхто з суду йому не повідомив про те, що провадження у справі 440/5981/20 було відкрито. Вказує, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.09.2021 у справі 800/23/17, рішення Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі 520/3939/19, рішення Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 у справі 260/81/19. Посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Созонов та інші проти України", у справі "Ганкін та інші проти Росії", рішення у справі "Заводнік проти Словенії". Зазначає, що у справі є копія доказу надіслання копії відзиву позивачу, але без зазначення поштової адреси позивача, що унеможливило вручення позивачу копії такого відзиву. Таким чином, рішення суду першої інстанції є результатом порушення ним положень ч.9 ст.79 КАС України. Також зазначає, що рішення суду першої інстанції містить недостовірну інформацію про одержання 05 серпня 2021 року судом відзиву відповідача, оскільки відповідачем 05.08.2021 була філія, а відзив на позов суду подав ОСОБА_2 . Вказує, що філія не є юридичною особою, а тому не має адміністративної процесуальної правоздатності, не може бути ані позивачем, ані відповідачем в адміністративному процесі, її повноваження становлять частину повноважень Державної податкової служби України, яка є юридичною особою і саме до якої і перейшли права і обов`язки ГУ ДПС. Посилається на те, що суд першої інстанції у рішенні не надав оцінки доводу позовної заяви про те, що зазначений в оспорюваних податкових повідомленнях-рішеннях платіж не стосується жодного з вичерпно визначених у статті 10 Податкового кодексу України окремого податку. Таким чином, рішення суду першої інстанції є необґрунтованим і прийнятим з ігноруванням положень п.10.4 ст. Податкового Кодексу України, якою прямо заборонено установлення місцевих податків платежів, не передбачених цим Кодексом. Суд першої інстанції у рішенні не надав оцінки доводу позовної заяви про те, що ставка земельного податку на території міста Миргорода Полтавської області, в порушення пункту 14.1.240 статті 14 ПК України не є законодавчо визначеним річним розміром плати за одиницю площі оподатковуваної земельної ділянки. Суд першої інстанції у рішенні не надав оцінки доводу позовної заяви про те, що оспорюван податкові повідомлення-рішення щодо земельного податку є прийнятими з порушенням чинної з 23.05.2020 редакції пункту 286.5 статті 286 ПК України, яка передбачає нарахування не земельного податку, а саме плати за землю, якою відповідно до пункту 14.1.147 статті 14 ПК України є обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Вказує, що позивач є фізичною особою, його земельні ділянки не відносяться до земельних ділянок ані державної, ані комунальної власності, тому податкові повідомлення-рішення є прийнятими безпідставно, але суд не надав оцінки цьому доводу позовної заяви. Суд першої інстанції у рішенні не надав оцінки доводу позовної заяви про те, що оспорюванні податкові повідомлення-рішення надсилалися не за податковою адресою позивача, а іншій особі за іншою адресою, що є самостійною підставою визнання цих податкових повідомлень-рішень протиправними і їх скасування як не надіслане і не вручене з порушенням положень пункту 58.3 статті 58, статті 42 ПК України. Керуючись вищезазначеним просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Від Головного управління ДПС у Полтавській області, до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що ознайомившись з апеляційною скаргою, ГУ ДПС у Полтавській області вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню виходячи з наступних обставин справи. На аргументи апелянта, про те, що відзив на позовну заяву йому було не надіслано, зазначає, що відзив був направлений позивачу на адресу вказану у позовній заяві, підтвердження цього факту, наявні у матеріалах справи. Посилається на те, що враховуючи виконання вимог, визначених абз. 3 п. 2 Постанови КМУ № 893 згідно з наказом ДПС України від 24.12.2020 №755 «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій», розпочато з 01.01.2021 здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як відокремлені підрозділи згідно з наказом №529, повноважень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до пункту 1 постанови № 893. З урахуванням вищевказаних положень нормативно-правових актів Головним управлінням ДПС у Полтавській області відповідно до наказу 24.12.2020 № 755 «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДГІС повноважень та функцій», розпочато виконання функцій і повноважень ГУ ДПС у Полтавській області, що ліквідується. Пунктом 1 Положення про ГУ ДПС у Полтавській області, затвердженого наказом ДПС України від 12.11.2020 № 643, передбачено, що ГУ ДПС у Полтавській області є територіальним органом, утвореним на правах відокремленого підрозділу ДПС України. Головне управління ДПС у Полтавській області є правонаступником майна, прав та обов`язків ГУ ДПС у Полтавській області (). Отже, з 01.01.2021 відбулося фактичне (компетенційне) процесуальне правонаступництво, за яким здійснено передання компетенції від ліквідовано:, територіального органу ДПС як юридичної особи публічного права до територіально:. органу ДПС як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України. З огляду на вищезазначене, ГУ ДПС у Полтавській області уповноваженні подавати до суду процесуальні документи, у тому числі, відзив на позовну заяву. Щодо представника ГУ ДПС у Полтавській області, який підписав адміністративний відзив на позовну заяву, зазначає, що в даному випадку до відзиву на позовну заяву додавався наказ та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, згідно якого до реєстру внесено відомості про ОСОБА_2 , представника ГУ ДПС у Полтавській області, яка уповноважена вчиняти дії від імені юридичної особи та її відокремленого підрозділу. Зазначає, що відповідно до інформації відділу у Миргородському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 12.07.18 №2160/112-18, отриманої Миргородською ОДПІ гр. ОСОБА_1 отримав державні акти на право власності на наступні земельні ділянки: кадастровий номер :50:002:0153, кадастровий номер :50:002:0151, кадастровий номер :50:002:0152. Вказує, що оскільки, ОСОБА_1 є власником земельних ділянок, то відповідно до законодавства України зобов`язаний сплачувати відповідні податок. Зазначає, що будь-які інші пільги на які посилається позивач відсутні, крім зазначених вище, в тому числі на земельні ділянки комерційної діяльності податковим кодексом України не передбачено. Зазначає, що рішення направлено платнику 11.06.2020 поштою рекомендованим листом повідомленням про вручення №219 та вручено йому особисто 24.06.2020 про що мається відмітка. На підставі вищевикладеного, вважає оскаржувані податкові повідомлення - рішення і податкову вимогу законними та обґрунтованими, а позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними, та такими, що не підлягай і задоволенню. Отже, на підставі викладеного просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Позивачу на адресу зазначену ним у позовній заяві та в апеляційній скарзі було направлено повістку-повідомлення про розгляд даної справи 07.03.2023 о 10:30, проте УДППЗ "Укрпошта" було повернуто поштове відправлення суду, яке надсилалися на адресу позивача ( АДРЕСА_1 ), а саме поштове відправлення суду, в якому містилась повістка-повідомлення із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч.11 ст.126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

З урахуванням наведеної вище норми КАС України, позивач є таким, що належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом апеляційної інстанції 07.03.2023 о 10:30.

Крім того, згідно пунктів 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику за закінченням встановленого строку зберігання.

Водночас до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками за закінченням терміну зберігання, адресат вибув, адресат відсутній і т.п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі №821/818/16, від 16.12.2020 року у справі №120/4080/19-а.

Судом вжито необхідні заходи щодо повідомлення позивача про апеляційний розгляд справи 07.03.2023 о 10:30.

Відповідач та третя особа про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, а саме про розгляд даної справи 07.03.2023 о 10:30.

Відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені контролюючим органом за достатності правових підстав для цього та в межах 1095 денного строку, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, такі податкові повідомлення-рішення визнаються судом винесеними правомірно та обґрунтовано.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач отримав державні акти на право власності на земельні ділянки:

- кадастровий номер :50:002:0153, площа 0,03145 га, адреса - АДРЕСА_2 , цільове використання - 1.11 комерційне використання, серія державного акта ЯГ 674466, дата державної реєстрації 07.06.2007, реєстраційний номер 86, дата видачі 07.06.2007, підстава видачі - договір купівлі-продажу ВЕМ 517992 від 29.12.2006;

- кадастровий номер :50:002:0151, площа 0,03103 га, адреса - АДРЕСА_2 , цільове використання - 1.11 комерційне використання, серія державного акта ЯГ 674465, дата державної реєстрації 07.06.2007, реєстраційний номер 87, дата видачі 07.06.2007, підстава видачі - договір купівлі-продажу ВЕМ 517992 від 29.12.2006;

- кадастровий номер :50:002:0152, площа 0,04927 га, адреса - АДРЕСА_2 , цільове використання - 1.11 комерційне використання, серія державного акта ЯГ 674464, дата державної реєстрації 07.06.2007, реєстраційний номер 88, дата видачі 07.06.2007, підстава видачі - договір купівлі-продажу ВЕМ 517992 від 29.12.2006.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах ДПС як платник земельного податку.

04 червня 2020 року ГУ ДПС у Полтавській області прийняті податкові повідомлення -рішення:

№ 37131-5533-1620, № 37132-5533-1620, № 37133-5533-1620, якими позивачу визначено зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2019 рік та

№ 37134-5533-1620, № 37135-5533-1620, № 37136-5533-1620, якими позивачу визначено зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2020 рік.

Позивач не погодився із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями та оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України, використання землі є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно п. п. 14.1.72, 14.1.73 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу), землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

За змістом підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За правилами пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п. 287.8 ст. 287 Податкового кодексу України).

Згідно частин першої та другої ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до статей 125, 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004.

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України, згідно з якими до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Так, у розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена Верховним Судом України у постанові від 8 червня 2016 року (справа №21-804а16) та постанові від 12 вересня 2017 року (справа №21-3078а16), а також Верховним Судом у постановах від 31 січня 2018 року (справа №825/308/17), від 19 червня 2018 року (справа №822/2696/17), від 17 грудня 2019 року (справа № 804/4739/16), від 27 січня 2020 року (справа №804/886/18).

Відповідно до ст. 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3% від їх нормативної грошової оцінки.

Грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельним ресурсам за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Грошова оцінка земельної ділянки щороку станом на 1 січня уточнюється на коефіцієнт індексації, порядок проведення якої затверджується Кабінетом Міністрів України.

Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр), відповідно до п.1 Положення про зазначений орган, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15.

Згідно з п.21 Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.95р. №213, дані за результатами проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земель, що видається територіальним органом Держгеокадастру за місцезнаходженням земельної ділянки у строк, що не перевищує трьох робочих днів з дати надходження відповідної заяви.

Таким чином, належним джерелом даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки є саме витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, який виданий територіальним органом Держгеокадастру за місцем розташування земельної ділянки, або в силу норми ст.15 Закону України «Про Державний земельний кадастр», - відомості з Державного земельного кадастру про нормативну грошову оцінку станом на відповідну дату. При цьому, безпосередньо контролюючий орган не наділений повноваженнями на встановлення та зміну нормативної грошової оцінки земельних ділянок самостійно (в тому числі окремих її складових).

Відповідно до вимог п. 271.1 ст. 271 ПК України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (пункт 274.1 статті 274 Податкового кодексу України).

У силу вимог пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 286.5 статті 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - фізичної особи до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає (вручає) податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Якщо такий перехід відбувається після 1 липня поточного року, то контролюючий орган надсилає (вручає) попередньому власнику нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Аналіз вищезазначених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що контролюючий орган уповноважений здійснювати нарахування фізичним особам податкових зобов`язань із земельного податку на підставі даних державного земельного кадастру щодо площі земельної ділянки, її нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнтів індексації, а також рішення сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад щодо ставок земельного податку.

Підпунктами 289.1 та 289.3 статті 289 Податкового кодексу України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать земельні ділянки: кадастровий номер :50:002:0153, кадастровий номер :50:002:0151, кадастровий номер :50:002:0152.

Рішенням Миргородської міської ради від 17 червня 2019 року встановлено ставку земельного податку в розмірі 3% від НГО для земель громадської забудови.

Витягами з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок від 18 березня 2020 року підтверджено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки за кадастровим номером :50:002:0153 складає 526686,30 грн., за кадастровим номером :50:002:0151 - 622306,86 грн., за кадастровим номером :50:002:0152 - 824303,86 грн.

Відтак, суд погоджується з правомірністю винесення контролюючим органом податкових повідомлень-рішень від 04 червня 2020 року № 37134-5533-1620, № 37135-5533-1620, № 37136-5533-1620, якими позивачу визначено зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2020 рік.

Так само, податкові повідомлення-рішення від 04 червня 2020 року № 37131-5533-1620, № 37132-5533-1620, № 37133-5533-1620, якими позивачу визначено зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2019 рік, не підлягають визнанню протиправними та скасуванню з огляду на обґрунтованість їх винесення.

Так, положеннями частини першої статті 102 ПК України передбачено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня - у разі проведення перевірки операції відповідно до статей 39 і 392 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації або уточнюючої декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань в межах поданих уточнень, за такою податковою декларацією протягом 1095 днів (2555 дня - у разі проведення перевірки відповідно до статей 39 і 392 цього Кодексу) з дня подання уточнюючого розрахунку (декларації). У разі виявлення за результатами перевірки порушень інших вимог податкового законодавства, безпосередньо не пов`язаних з декларуванням податкових зобов`язань платником податків, а також порушень вимог іншого, крім податкового, законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму штрафних санкцій (фінансових санкцій, штрафів) платника податків не пізніше 1095 дня з дня вчинення відповідного правопорушення. З місцевих податків та/або зборів, за якими передбачено подання річної податкової декларації, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право за результатами перевірки самостійно визначити суму грошових зобов`язань, у разі виявлення ним за результатами перевірки заниження суми визначеного платником податків податкового зобов`язання з цих податків, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати цих податків, визначених відповідними розділами цього Кодексу.

Оскільки, вищевказані податкові повідомлення-рішення винесені контролюючим органом за достатності правових підстав для цього та в межах 1095 денного строку, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, такі податкові повідомлення-рішення визнаються судом винесеними правомірно та обґрунтовано.

Щодо посилань позивача на те, що у статті 58 Конституції України визначений принцип незворотності дії законів та нормативно-правових актів у часі, але всупереч цьому принципу суд першої інстанції дійшов висновку про те, що рішення Миргородської міської ради Полтавської області від 17.06.2019 і витяги від 18.03.2020 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок позивача впливали на оподаткування позивача у 2019 році.

Положеннями пункту 10.2 статті 10 ПК України (у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем до суду було надано рішення Миргородської міської ради від 23.06.2018 №164 «Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку», відповідно до якого ставки встановлюються на 2019 р., вводяться в дію з 01.01.2019р.

Даним рішенням встановлено для громадської забудови (код 03) ставку земельного податку в розмірі 3% від НГО.

З урахуванням вищенаведеного нарахована позивачу плата за землю за 2019р. на підставі рішення міської ради на рівні 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями визначена контролюючим органом в межах та у спосіб, що визначені чинним законодавством.

Отже, зважаючи на фактичні обставини справи та приписи діючого законодавства, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що податкові повідомлення-рішення від 04 червня 2020 року № 37131-5533-1620, № 37132-5533-1620, № 37133-5533-1620, № 37134-5533-1620, № 37135-5533-1620, № 37136-5533-1620 є такими що ґрунтуються на вимогах податкового та іншого законодавства, винесені з урахуванням обставин, які мали значення для їх прийняття, відтак в цій частині в позову слід відмовити.

Щодо посилань позивача на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення щодо земельного податку є прийнятими з порушенням чинної з 23.05.2020 редакції пункту 286.5 статті 286 ПК України, яка передбачає нарахування не земельного податку, а саме плати за землю, якою відповідно до пункту 14.1.147 статті 14 ПК України є обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Підпунктом 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. За приписами п. 269.1 ст. 269 ПК України, платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі. Відповідно до п. 270.1 ст. 270 ПК України, об`єктами оподаткування плати за землю є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

З урахуванням вищенаведеного, доводи позивача стосовно того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення щодо земельного податку є прийнятими з порушенням чинної з 23.05.2020 редакції пункту 286.5 статті 286 ПК України, яка передбачає нарахування не земельного податку, а саме плати за землю є помилковими, оскільки плата за землю це - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Щодо посилань позивача на те, що оспорюванні податкові повідомлення-рішення надсилалися не за податковою адресою позивача, а іншій особі за іншою адресою, що є самостійною підставою визнання цих податкових повідомлень-рішень протиправними і їх скасування як не надіслане і не вручене з порушенням положень пункту 58.3 статті 58, статті 42 ПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 286.5 ст. 286 ПК України нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Згідно п. 287.10 ст. 287 ПК України податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення. У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове (податкові) повідомлення-рішення у строки, встановлені статтею 286 цього Кодексу, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання (п. 287.5, 287.9 ст. 287 ПК України).

Як вбачається з матеріалів справи оскаржувані податкові повідомлення- рішення направлено платнику 11.06.2020 поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення №219 (адреса: АДРЕСА_3 ) та вручено йому особисто 24.06.2020 про що мається відмітка (направлено супровідним листом від 10.06.2020 №4531/16-31-55-33).

Позивачем жодним чином не спростовано даних з повідомленням про вручення №219 відповідно до якого, лист отримано ним особисто 24.06.2020.

З урахуванням вищенаведеного, посилання позивача на те, що оспорюванні податкові повідомлення-рішення надсилалися не за податковою адресою позивача, а іншій особі за іншою адресою є помилковими.

При цьому, навіть помилкове надіслання податкових повідомлень - рішень на іншу адресу впливає лише на узгодженість податкового зобовязання, а не на правомірність самих таких рішень.

Враховуючи вищенаведене доводи позивача щодо неправомірності оскаржуваних податкових повідомлень - рішень від 04 червня 2020 року № 37134-5533-1620, № 37135-5533-1620, № 37136-5533-1620, якими позивачу визначено зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2020 рік та від 04 червня 2020 року № 37131-5533-1620, № 37132-5533-1620, № 37133-5533-1620, якими позивачу визначено зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2019 рік є помилковими.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта щодо безпідставності розгляду даної справи за правилами спрощеного провадження, з огляду на таке.

Положеннями статті 12 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. З наведеного вбачається, що в спрощеному позовному провадженню можуть бути розглянуті справи як незначної складності, так і інші справи, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.4 ст.12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб ;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Суд зазначає, що дана справа є такою, що може бути розглянута в спрощеному позовному провадженню, оскільки позивач оскаржує рішення ДПС на загальну суму 115 253,43 грн.

Більше того, відповідно до п.10 ч.6 ст.12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Як вбачається з ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2021р. суд першої інстанції прийшов до висновку, що враховуючи характер спірних правовідносин, склад учасників та предмет доказування, що не вимагають проведення підготовчого провадження для повного та всебічного встановлення її обставин, ця справа є справою незначної складності, не підпадає під винятки, передбачені частиною четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому у відповідності до пункту 10 частини шостої статті 12 цього ж Кодексу може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Колегія суддів зазначає, що ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2021р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в адміністративній справі була надіслана позивачу на адресу зазначену в позовній заяві - АДРЕСА_1 .

Працівниками УДППЗ "Укрпошта" повернуто поштове відправлення суду, яке надсилалося на адресу позивача.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 251 КАС України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно пунктів 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику за закінченням встановленого строку зберігання.

Водночас до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками за закінченням терміну зберігання, адресат вибув, адресат відсутній і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі №821/818/16, від 16.12.2020 року у справі №120/4080/19-а.

Судом вжито необхідні заходи щодо повідомлення позивача про розгляд справи.

Посилання апелянта на те, що він в позовній заяві залишав свій номер телефону на який йому повинні були зателефонувати колегія суддів оцінює критично, оскільки такий спосіб вручення судових рішень не передбачений положеннями ч. 6 ст. 251 КАС України.

Щодо нормативного обґрунтування процесуального статусу відповідача та підтвердження повноважень представника на підписання відзиву на позовну заяву від імені ГУ ДПС у Полтавській області, колегія суддів зазначає наступне.

Також колегія суддів зазначає, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» (далі Постанова КМУ №893), якою визначено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби, в тому числі, Головне управління ДПС у Полтавській області ().

Пунктом 2 Постанови №893, зазначено, що права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

Наказом ДПС України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 30.09.2020 №529 (далі Наказ №529), яким, відповідно до статті 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №227 (зі змінами та доповненнями), утворено відокремлені підрозділи Державної податкової служби територіальні органи за переліком згідно з додатком (у тому числі Головне управління ДПС у Полтавській області).

Крім цього регламентовано, що кожен територіальний орган ДПС, утворений як її відокремлений підрозділ, є правонаступником майна, прав та обов`язків відповідного територіального органу ДПС, що ліквідується (наказ від 12.11.2020 №643 «Про затвердження положень про територіальні органи ДПС».

У частині самопредставництва визначено, що територіальний орган ДПС з метою організації своєї діяльності забезпечує самопредставництво ДПС та ГУ ДПС у судах через начальника ГУ ДПС, а також без окремого доручення Голови ДПС та начальника ГУ ДПС через їхніх заступників, державних службовців підрозділів до функціональних повноважень яких належить представництво в судах інтересів ГУ ДПС відповідно до положень про такі підрозділи, які забезпечують самопредставництво інтересів ДПС та ГУ ДПС в судах без окремого доручення Голови ДПС та начальника ГУ ДПС.

До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості щодо державної реєстрації рішення про припинення юридичної особи в результаті ліквідації ГУ ДПС у Полтавській області () та відомості щодо створення Головного управління ДПС у Полтавській області (код ЄДРПОУ ВП 44057192).

З урахуванням вищевказаних положень нормативно-правових актів Головним управлінням ДПС у Полтавській області відповідно до наказу 24.12.2020 № 755 «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій», розпочато виконання функцій і повноважень ГУ ДПС у Полтавській області, що ліквідується.

Пунктом 1 Положення про ГУ ДПС у Полтавській області, затвердженого наказом ДПС України від 12.11.2020 № 643, передбачено, що ГУ ДПС у Полтавській області є територіальним органом, утвореним на правах відокремленого підрозділу ДПС України.

Таким чином, Головне управління ДПС у Полтавській області є правонаступником майна, прав та обов`язків ГУ ДПС у Полтавській області ().

Отже, з 01.01.2021 р. відбулося фактичне (компетенційне) процесуальне правонаступництво, за яким здійснено передання компетенції від ліквідованого територіального органу ДПС як юридичної особи публічного права до територіального органу ДПС як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.

Згідно з ч. 3 ст. 55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Наказом ДПС України від 14.01.2021 №107, далі Наказ №107, затверджено перелік осіб, які беруть участь у судових справах, судових процесах та вчиняють дії в усіх судах України в інтересах та від імені ДПС, територіальних органів ДПС, без окремого доручення керівника.

Наказом ДПС України від 12.02.2021 №205 внесено зміни до Наказу №107. Зокрема, з метою забезпечення належного супроводження судових справ за участю податкових органів, затверджено перелік осіб, які беруть участь у судових справах, судових процесах та вчиняють дії в усіх судах України в інтересах та від імені ДПС, територіальних органів ДПС, як відокремлених підрозділів ДПС, без окремого доручення Голови ДПС, керівника територіального органу ДПС з правами, що надані стороні, третій особі, особі, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, у тому числі, але не виключно, з правом подання та зміни позову, апеляційних та касаційних скарг (за винятком відмови, відкликання, визнання позову, відмови, відкликання апеляційних та касаційних скарг), посвідчення копій документів, що підтверджують повноваження.

З огляду на вищезазначене, ГУ ДПС у Полтавській області уповноваженні подавати до суду процесуальні документи, у тому числі, відзив на позовну заяву.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2021р. замінено вдповідача у справі Головне управління ДПС у Полтавській області () на його правонаступника - Головне управління ДПС у Полтавській області (код ЄДРПОУ ВП 44057192).

Щодо представника ГУ ДПС у Полтавській області, який підписав адміністративний відзив на позовну заяву, колегія суддів зазначає наступне.

Наказом ДПС України від 14.01.2021 № 107, далі - Наказ № 107, затверджені перелік осіб, які беруть участь у судових справах, судових процесах та вчиняють в усіх судах України в інтересах та від імені ДПС, територіальних органів ДПС, без окремого доручення керівника.

Відзив від імені відповідача підписано та подано Мисюрою О. І.

Як вбачається з матеріалів справи, до відзиву на позовну заяву додавався наказ та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, згідно якого до реєстру внесено відомості про Мисюру Олега Ігорович, представника ГУ ДПС у Полтавській області, яка уповноважена вчиняти дії від імені юридичної особи та її відокремленого підрозділу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що повноваження представника ГУ ДПС у Полтавській області, який підписав адміністративний відзив на позовну заяву є підтвердженими.

З урахуванням вищезазначеного, доводи позивача стосовно того, що суд першої інстанції долучив до матеріалів справи 440/5981/20 документи, подані Мисюрою О.І., який не мав жодного відношення до будь-якого учасника цієї справи, є помилковими.

Щодо посилань позивача на те, що він не отримував відзив на позовну заяву, тому суд повинен був ці документи не брати до уваги у зв`язку з відсутністю підтвердження надсилання (надання) їх копій позивачу та те, що у справі є копія доказу надіслання копії відзиву позивачу, але без зазначення поштової адреси позивача, що унеможливило вручення позивачу копії такого відзиву, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В цьому випадку справу вирішено вірно.

Крім того, колегія суддів зазначає, що зазначена обставина не може бути підставою для прийняття рішення про задоволення позову.

При цьому в матеріалах справи наявний фіскальний чек та поштова накладна АТ «Укрпошта» про відправку позивачу відзиву на позовну заяву в якій зазначено ПІБ позивача, його контактний номер телефону .

Враховуючи вищенаведене, доводи позивача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства є помилковими

Щодо посилання скаржника на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, то колегія суддів зауважує, що посилання на вказані рішення суду касаційної інстанції не впливають на вирішення даної справи з урахуванням викладених вище висновків суду.

З урахуванням вищенаведених висновків суду апеляційної інстанції посилання позивача на рішення Європейського суду з прав людини є помилковими.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення норм процесуального права не беруться колегією суддів до уваги, оскільки не призвели до невірного вирішення справипо суті, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.

Правові підстави для розподілу судових витрат у даній справі, відповідно до ст.139 КАС України, відсутні.

З урахуванням того, що відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та те, що ця справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 з 24 лютого 2022 року введений воєнний стан на території України. З урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області, постанова винесена 07.03.2023 року.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 по справі № 440/5981/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Г.Є. Бершов З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 10.03.2023 року