Справа № 460/17052/21
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2023-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/17052/21 пров. № А/857/2720/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року, ухвалене суддею Греськом О.Р. у м. Рівне за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 460/17052/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання вимог пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років), передбачену вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити премію у відсотках визначених у наказах командира військової частини за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 1 січня 2003 року по 1 січня 2008 року;

- зобов`язати відповідача здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо невиконання пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», при нарахуванні грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену пунктом 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію у відсотках визначених у наказах командира військової частини НОМЕР_1 за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, з урахуванням вже виплачених сум.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 , відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виплатив позивачу надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яка передбачена пунктом 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», на яку позивач має право. Це призвело до зменшення грошового забезпечення, в тому числі розміру премії. Також суд зазначив, що така бездіяльність відповідача є підставою для виплати позивачу компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, в якій просить це рішення скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що за спірний період нарахував та виплатив позивачу надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) за нормами встановленими для військовослужбовців Служби безпеки України, на підставі Указів Президента України № 925 від 04.10.1996 року, № 568/2001 від 26.07.2001 року та № 1138цт/2003 від 02.10.2003 року. Крім того відповідач звернув увагу на пропущення позивачем строку звернення до суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2022 року, рішення суду першої інстанції скасовано, а позов залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду вказану постанову апеляційного суду скасовано, а справу направлено на продовження розгляду до апеляційного суду.

Приймаючи цю постанову, Верховний Суд виходив з того, що право позивача на звернення до адміністративного суду з позовом, на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не було обмежене будь-яким строком. Тому Верховний Суд зробив, що немає підстав для залишення позову без розгляду.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2020 року № 169, позивач з 02.09.2020 року виключений із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

05.07.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання довідки про розмір його грошового забезпечення виплаченого за період з 01 січня 1998 року по 30 листопада 2008 року з зазначенням у них сум основних та додаткових видів грошового забезпечення.

На вказану заяву відповідач надав позивачу витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 1998-2008 роки.

На основі цих відомостей позивач встановив невиконання відповідачем вимоги пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», щодо виплати з 1 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), тому звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (далі - Указ № 173/2002) військовослужбовцям (окрім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) установлені надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Виплату цієї надбавки визначено здійснювати з 01 січня 2003 року.

З 01 січня 2008 року Указом Президента України від 18 грудня 2007 року № 1234/2007 «Про внесення змін до Указу Президента України від 14 квітня 1999 року № 379 та визнання таким, що втратили чинність, деяких указів Президента України» упорядковано грошове забезпечення військовослужбовців та визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Указ Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», яким було передбачено виплату вказаної вище надбавки.

Отже, позивач, як військовослужбовець за контрактом, мав право на цю надбавку за період з 01.01.2003 року до 01.01.2008 року.

Водночас позивач стверджує, що цю надбавку за спірний період відповідач йому не виплачував.

Натомість відповідач зазначає, що, починаючи з 01 січня 2001 року до 01 січня 2008 року, нарахував та виплатив позивачу надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за нормами встановленими для військовослужбовців Служби безпеки України, на підставі Указів Президента України № 925 від 04.10.1996 року, № 568/2001 від 26.07.2001 року та № 1138цт/2003 від 02.10.2003 року.

Позивач не заперечує того факту, що надбавка у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за спірний період була йому нарахована та виплачена, однак ця надбавка нараховувалась та виплачувалась не на підставі Указу № 173/2002, а на підставі Указів Президента України № 925 від 04.10.1996 року, № 568/2001 від 26.07.2001 року та № 1138цт/2003 від 02.10.2003 року, які стосуються військовослужбовців Служби безпеки України і не військовослужбовців Збройних Сил України.

Апеляційний суд погоджується із доводами позивача про те, що норми Указів Президента України № 925 від 04.10.1996 року, № 568/2001 від 26.07.2001 року та № 1138цт/2003 від 02.10.2003 року на нього, як на військовослужбовця Збройних Сил України за контрактом, не поширюються, оскільки стосуються військовослужбовців Служби безпеки України.

Водночас, незважаючи на те, що відповідач, при виплаті надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, застосував нормативно-правові акти, які не поширюються на позивача, беззаперечним є той факт, що вказану надбавку позивач отримував. Це підтверджується відомостями з карток особового рахунку позивача за спірний період.

Із цього слідує висновок, що грошове забезпечення позивача за спірний період не зменшилося, оскільки позивач отримував надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, хоча і на підставі іншого нормативно-правового акта, ніж той, який до спірних правовідносин просить застосувати позивач.

Звідси виходить те, що розмір премії позивача за спірний період не змінився, тому, що такий обчислювався з урахуванням вказаної надбавки.

Що стосується виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків виплати доходу, то для задоволенні цієї позовної вимоги немає підстав, оскільки відповідач не порушив строків виплати нарахованого доходу.

Отже, відповідач не допустив протиправну бездіяльність при нарахуванні і виплаті позивачу грошового забезпечення за спірний період.

Зважаючи на наведені міркування апеляційний суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на наведені вище міркування, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги такими, що спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року у справі № 460/17052/21 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Постанова складена 14.03.2023 року