Справа № 520/4854/21
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 р. Справа № 520/4854/21

Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: П`янової Я.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 р. (ухвалене суддею Зоркіною Ю.В.) по справі № 520/4854/21

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, третя особа Директор Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві підполковник Державного бюро розслідувань Маньковський Денис Володимирович,

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: визнати протиправним та скасувати наказ директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, № 22-о від 24.02.2021 р., в частині звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління з 01.03.2021 р., у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису; застосувати ефективні засоби правового захисту, як в правовому, так і практичному аспектах, які реально призведуть до відновлення та поновлення порушеного права на працю, на підставі судового рішення, яким: поновити позивача з 01.03.2021 р. на рівнозначній новоствореній посаді «Старший слідчий другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові)» або іншій рівнозначній посаді в Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві з аналогічними завданнями та функціональними обов`язками за професією (професійною назвою роботи) «Слідчий», у тому числі з похідними до неї словами «Старший» та термінами і словами, які уточнюють місце роботи; стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.03.2021 р. по дату ухвалення рішення у справі, з урахуванням проведеної виплати вихідної допомоги.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, № 22-о від 24.02.2021 р. в частині звільнення позивача з посади слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління з 01.03.2021 р., у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису; поновлено позивача з 01.03.2021 р. на посаді слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві; стягнено з директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 899149,23 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2022 р. виправлено описки, допущені у вступній частині рішення від 15.07.2022 р. у справі 520/4854/21, а саме: доповнено вступну частину рішення інформацією про учасника справи «третьої особи на стороні відповідача директора Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, підполковника Державного бюро розслідувань Маньковського Д.В. (м. Полтава, вул. Соборності,37)»; в абзаці четвертому резолютивної частини рішення від 15.07.2022 р. у справі 520/4854/21 виключено слово «директора».

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив змінити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 р. шляхом доповнення: мотивувальної частини рішення, зазначеними у першому розділі його апеляційної скарги, обґрунтуваннями вимог (фактичними даними, які мають значення для вирішення справи, та поданими в суді першої інстанції доказами на їх підтвердження, та регулюючими їх правовими нормами); резолютивної частини рішення сумою стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у місті Полтаві, середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.07.2022 р. по дату ухвалення постанови; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Конституції України, Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Закону України «Про державну службу», Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», Кримінального процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив: скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 р. в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України «Про державну службу», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Позивач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог залишити без змін.

Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог залишити без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволенню, а вимоги апеляційної скарги відповідача необхідно задовольнити з наступних підстав.

Згідно із ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, № 170-о від 02.12.2019 р. ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління з 03.12.2019 р., як такого, що пройшов за конкурсом з випробуванням строком 6 місяців.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, № 380-ос від 04.06.2020 р. позивачу присвоєно 9 (дев`ятий ранг) державного службовця, як такому, що пройшов випробування.

Згідно із попередженням про наступне вивільнення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, № 16/36/15-01 від 02.11.2020 р., позивача повідомлено про наступне скорочення посади слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, та про його наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Із цим попередженням позивача ознайомлено під особистий розпис 03.11.2020 р.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, № 22-о від 24.02.2021 р., який вручений ОСОБА_1 01.03.2021 р., позивача звільнено 01.03.2021 р. з посади слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису.

Не погоджуючись із вищевказаним наказом відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ відповідача підлягає скасуванню, оскільки прийнятий без законних підстав, у зв`язку з чим позивача необхідно поновити на посаді слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, з 01.03.2021 р. та стягнути на його користь з директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 899149,23 грн.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України "Про державну службу" (в цій справі Закон використовується в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частинами 1, 2 статті 1 Законом України "Про державну службу" визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну службу", цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону (ч. 2 ст. 14 Закону України Про Державне бюро розслідувань).

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України "Про державну службу", державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу встановлено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності) (ч. 3 ст. 87 Закону України Про державну службу).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вжите у ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права, викладені в постановах Верховного Суду у справі № 380/4357/20 від 16.02.2022 р., у справі № 380/3547/20 від 22.02.2022 р.

Згідно із роз`ясненням Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 р. № 86р/з Щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (ст. 87 Закону України "Про державну службу), при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

12.11.2015 р. Верховна Рада України прийняла Закон України Про Державне бюро розслідувань, який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Постановою Кабінету Міністрів України № 127 від 29.02.2016 р. утворено Державне бюро розслідувань.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній до 27.12.2019 р.), Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

03.12.2019 р. Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27.12.2019 р. та яким внесено зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Згідно із ст. 1 Закон України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній з 27.12.2019 р.), Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Тобто, відбулась зміна правового статусу Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи. Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Таким чином, працівники Державного бюро розслідувань є особами рядового і начальницького складу, державними службовцями та особами, які уклали трудовий договір (контракт).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що, враховуючи правовий статус Державного бюро розслідувань, державні службовці, які працюють у вказаному правоохоронному органі на відміну від державних службовців органів виконавчої влади мають певні особливості вступу, проходження та припинення державної служби, які визначені спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про Державне бюро розслідувань».

З 27.12.2019 р. змінився правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, що мало наслідком внесення змін до штатних розписів територіальних управлінь протягом 2020 року, а також зміну повноважень державної служби Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

Наказами Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 р. № 581 затверджено структуру Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, та від 15.10.2020 р. № 583 внесено зміни до переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу.

На підставі ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 р. № 197 ДСК «Про затвердження та введення в дію штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на 2020 рік» (у редакції наказу Державного бюро розслідувань від 30.12.2020 р. № 303 ДСК) затверджено зміни № 6 до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, які вводилися у дію з 01.03.2021 р.

Згідно із додатком до наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 р. № 197 ДСК, посади державної служби Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, виведені зі штатного розпису та водночас введено нові посади (іншої категорії) - рядового та начальницького складу у новостворених відділах згідно нової структури територіального управління.

Вищевказані накази є чинними, у судовому порядку не скасовані, та не є предметом спору у цій справі.

Після внесення змін до штатного розпису у Першому слідчому відділі (з дислокацією у м. Полтаві) передбачено: 5 посад старших слідчих - начальницький склад (майор ДБР); 5 посад слідчих - начальницький склад (капітан ДБР). У Другому слідчому відділі (з дислокацією у м. Харкові) передбачено: 8 посад старших слідчих - начальницький склад (майор ДБР); 9 посад слідчих - начальницький склад (капітан ДБР). У Третьому слідчому відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) передбачено: 9 посад старших слідчих - начальницький склад (майор ДБР); 9 посад слідчих - начальницький склад (капітан ДБР). У Четвертому слідчому відділі (з дислокацією у м. Суми) передбачено: 3 посади старших слідчих - начальницький склад (майор ДБР); 3 посади слідчих - начальницький склад (капітан ДБР).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що на час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача була чинна редакція ст. 87 Закону України «Про державну службу», якою встановлено, що скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Аналіз вищевказаної норми законодавства вказує, що припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення пов`язане не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Крім того, відповідно до вимог частини 3 вищезазначеної статті, у суб`єкта призначення був відсутній обов`язок пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Аналогійний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 28.07.2021 р. по справі № 640/11024/20.

Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, наказ № 22-о від 24.02.2021 р. про звільнення позивача з посади прийнятий відповідачем із дотриманням вимог ст. 87 Закону України Про державну службу, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування цього наказу, а також його позовних вимог про поновлення позивача на посаді та про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

Доводи апеляційної скарги позивача спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 р. та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 р. по справі № 520/4854/21 - скасувати.

Прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Я.В. П`янова О.А. Спаскін