Справа № 494/1193/22
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 494/1193/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., при секретарі: Бикової В.А.

за участю позивача - ОСОБА_1 , представника третьої особи - Ореза В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Березівської міської ради Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

І. Зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 ( далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Березівського районного суду Одеської області з адміністративним позовом до Березівської міської ради Одеської області ( далі відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Березівської міської ради за №93-VII від 18.02.2016 року Про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресом: АДРЕСА_1 ".

II. Позиція сторін.

На обґрунтування вказаних вимог позивач зазначає, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.06.2021 року він є власником земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер № :02:005:0052, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності». При цьому, ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 02.12.2011 р є власницею суміжної земельної ділянки за адресом: АДРЕСА_1 кадастровий номер: № :02:005:0056. Згідно змісту оскаржуваного рішення Березівської міської ради за № 93- VII від 18.02.2016 р. гр. ОСОБА_2 надається дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 853 кв.м. Позивач вказує, що гр. ОСОБА_2 у незаконний засіб намагається збільшити площу своєї ділянки з 837 кв.м. до 853 кв.м., тобто, привласнити частину ділянки, яка її ніколи не належала, та нахабно, при цьому, приховала вже діючі документи, а саме, що на час прийняття Березівською міською радою зазначеного рішення земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 вже був присвоєний кадастровий номер: № :02:005:0056 та гр. ОСОБА_2 вже отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 837 кв.м. серії ЯЛ № 664222 від 02.12.2011 р. Відповідач зі свого боку при винесені оскаржуваного рішення проявив халатність та безвідповідальність, не перевіривши наявність вже присвоєного кадастрового номеру земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що результатом таких дій гр. ОСОБА_2 може бути втрата його частини ділянки, тобто, понесення мною матеріальних втрат. Позивач відмічає, що Березівська міська рада, проявивши пасивність та бездіяльність, не звернулась до суду з вимогою про скасування свого рішення від 18.02.2016 року № 93-УІІ. Разом з тим, 20.10.2016 року рішенням № 254-VII Березівська міська рада скасувала рішення Березівської міської ради від 18.02.2016 року № 93-УІІ, проте Одеський апеляційний суд на скаргу гр. ОСОБА_2 по справі № 494/173/17 скасував це рішення з тих обставин, що була порушена сама процедура скасування Березівською міською радою свого незаконного рішення, а не по суті та, фактично, залишив у силі незаконне рішення Березівської міської ради. Позивач зауважує, що халатність та бездіяльність Березівської міської ради при прийняті та в подальшому скасуванні Рішення Березівської міської ради Березівського району Одеської області від 18.02.2016 року № 93-VII привели до погіршення стосунків з гр. ОСОБА_2 та її родиною, та які мали трагічні наслідки для його родини, у т.ч. смерть його матері, попередньої власниці земельної ділянки. З огляду на те, шо рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016 р. порушує його права, як суміжного землекористувача, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

03.03.2023 року в судовому засіданні позивач підтримав вказане обґрунтування позовних вимог та просив суд задовольнити позов.

21.11.2023 року відповідачем надано до суду відзив на позов, яким не заперечує проти його задоволення, підтвердивши незаконність рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016 р., оскільки було прийнято внаслідок введення в оману посадових осіб міської ради, рада намагалася його скасувати своїм рішенням, але Одеський апеляційний заливний суд своєю постановою від 23 травня 2017 року, визнав протиправним та скасував рішення шостої сесії Берегівської міської ради VII іня від 20.10.2016 року № 254-VII «Про скасування рішення від 18.02.2016 № 93-VII». На теперішній час, у зв`язку зі спливом строків позовної дальності, рада позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про скасування рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016 р.

Відповідач у відзиві на позов висловив бажання розглянути дану справу без участі представника відповідача.

02.02.2023 року представником третьої особи адвокатом Орез В.П. надано пояснення щодо позову та відзиву на позов, в яких просить відмовити у задоволені позову, вказуючи на те, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017 по справі № 494/173/17 визнано протиправним та скасовано рішення шостої сесії Березівської міської ради VII скликання від 20.10.2016 року № 254-УІІ «Про скасування рішення», яким було скасовано рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016 р. зробивши висновок, що вказане рішення відноситься саме до ненормативного акту, оскільки містить конкретний припис і вичерпав свою дію своїм виконанням, а саме: виготовленням на виконання цього рішення ОСОБА_2 відповідної технічної документації. Відтак, оскаржуване позивачем рішення вичерпало свою дію фактом виготовлення зазначеної технічної документації на його виконання і по суті більше не порушує чиїхось прав чи свобод, що виключає право суду розглядати вимогу про визнання протиправним таке рішення суб`єкта владних повноважень, що є самостійною підставою для відмови у позові та підтверджується постановою ВП ВС від 17.02.2021 у справі №813/1009/17. Крім того, предметом позову ОСОБА_1 фактично є набуте ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, на яку рішенням Березівської міської ради № 93-VII від 18.02.2016 р їй було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Проте оскаржуючи це рішення, ОСОБА_1 навіть не зазначив у і ОСОБА_2 як учасника справи. Подання позову до неналежного відповідача або не усіх належних відповідачів є самостійною підставою для відмови у такому позові, що підтверджується правовими позиціями у постановах ВП ВС від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 3/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц; від 12 грудня2018 року ЇІ № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17. Крім того, представник третьої особи вважає, що позивач приховував від суду те, що ОСОБА_3 , наступником якої він є, вже оскаржувала рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016, подавши 11.09.2019 зустрічний позов по справі № 494/451/19, та рішенням Березівського районного суду Одеської області від 25 лютого по справі № 494/451/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і Березівської міської ради Одеської області про поновлення права власності на земельну ділянку, третя особа - ОСОБА_1 (позивач страві № 494/1193/22), зокрема, в задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено. Дане рішення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржили (ухвала про відкриття апеляційного провадження тільки за апеляцією ОСОБА_2 додається). Оскільки рішення Березівського районного суду Одеської області від 25 лютого 2020 по справі № 494/451/19 в частині відмови у позові ОСОБА_3 щодо скасування рішення Березівської міської ради Березівського району Одеської області за № 93-VII від 18.02.2016 набуло законної сили 24.03.2020, наведене є підставою для закриття провадження у даній справі. Також зауважує, що жодних порушень прав ОСОБА_3 , як попередньої власниці земельної ділянки) оскаржуваним позивачем рішенням не відбулось, оскільки це рішення було тільки підставою для встановлення шляхом виготовлення відповідної техдокументації зазначеного факту зміни меж відповідних ділянок, їх актуальну конфігурацію та спрямованість таких змін з метою їх можливого усунення. Навпаки, саме ОСОБА_3 порушила права ОСОБА_2 через заволодіння та використання належній їй частині ділянки без її згоди, що змусило ОСОБА_2 звернутися до суду ( справа N 494/451/19, знаходиться на стадії апеляційного провадження).

03.03.2023 року в судовому засіданні представник третьої особи підтримав вказані пояснення та просив суд відмовити у задовольнити позову.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 12.09.2022 року у справі № 494/1193/22 даний адміністративний позов передано за предметною юрисдикцією (підсудністю) до Одеського окружного адміністративного суду в порядку ст. 29 КАС України.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою суду від 31.10.2022 р. за результатами розгляду клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доданих до нього документів встановлено, що строк звернення до суду з даним позовом не є пропущеним, оскільки між повторним зверненням позивача 08.09.2022 року до Березівського районного суду Одеської області з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Березівської міської ради за №93-VII від 18.02.2016 р., та постановленою Березівським районним судом Одеської області ухвалою від 31.08.2022 року по справі № 494/952/20 за позовом ОСОБА_1 до Березівської міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення Березівської міської ради за №93-VII від 18.02.2016 року про закриття провадження у справі з підстав неналежності розглядати такий спір за правилами цивільного провадження, позивач звернувся до Березівського районного суду Одеської області з новим адміністративним позовом з дотриманням строку для звернення до адміністративного суду, передбаченого ст. 122 КАС України. При цьому, відмовлено позивачу у задоволенні заяви про звільнення від сплати судового збору, залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня вручення даної ухвали, шляхом надання платіжного документу про сплату судового збору в сумі 992,40 гривень або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Ухвалою суду від 11.11.2022 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до частини 5 статті 262 КАС України, якою передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Цією ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 ( далі третя особа).

Ухвалою суду від 08.12.2022 р. постановлено подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, призначено підготовче засідання на 04.01.2023 року.

Протокольною ухвалою суду від 04.01.2023 року у зв`язку з задоволенням клопотання позивача про відкладення підготовчого засідання, наступне підготовче засідання призначено на 13.01.2023 р.

Ухвалою суду від 04.01.2023 р. задоволено заяву позивача про його участь у судовому засіданні 13 січня 2023 року о 10:30 год. в режимі відеоконференції.

Протокольною ухвалою суду від 13.01.2023 року визнано обов`язковою участь позивача, у зв`язку чим відкладено підготовче засідання до 26.01.2023 р.

Ухвалою суду від 24.01.2023 р. задоволено заяву позивача про його участь у судовому засіданні 26.01.2023 р. о 14:00 год., в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Протокольною ухвалою суду від 26.01.2023 р. відкладено підготовче засідання на 09.02.2023 року у зв`язку з тривалою повітряною тривогою.

Протокольною ухвалою суду від 09.02.2023 року відкладено підготовче засідання до 03.03.2023 р. у зв`язку з технічною неможливістю участі позивача у відеоконференції, яка якого визнана судом обов`язковою.

Протокольною ухвалою суду від 03.03.2023 року відмовлено третій особі у задоволенні клопотань про залишення позову без розгляду та закриття провадження у справі, закінчено підготовче судове засідання та за згодою учасників справи розпочато розгляд справи по суті.

03.03.2023 року в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

ОСОБА_3 (мати позивача ОСОБА_1 ) за життя була власницею земельної ділянки площею 0,0722 гектарів за адресом: АДРЕСА_1 , кадастровий номер № :02:005:0052 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 299620 від 06.04.2012 року.

ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки площею 837 кв.м. за кадастровим номером № :02:005:0056, розташованої за адресом: АДРЕСА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку» серії ЯЛ № 664222 від 02.12.2011 р.

Позивач на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом» НРВ 885459 від 22.06.2021 року отримав спадщину - земельну ділянкою площею 0,0722 гектарів за кадастровим номером № :02:005:0052, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). ( а.с. 8)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2021 року ОСОБА_1 є власником вказаної земельної ділянки. ( а.с. 9).

18.02.2016 року рішенням третьої сесії Березівської міської ради VII скликання за № 93-VII надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресом: АДРЕСА_1 . ( а.с. 10).

Вважаючи, що даним рішенням порушується права позивача, як суміжного землекористувача, звернувся до суду з даним позовом.

V. Норми права, які застосував суд.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III ( далі - ЗК України) передбачено, зокрема

- до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, крім іншого, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. ( пункт «б» статті 12 ЗК України)

- громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. ( частина перша статті 118 ЗК України)

- у випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову. ( частина друга статті 118 ЗК України)

- громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). ( частина 6 ст. 118 ЗК України)

- відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. ( ч. 7 статі 118 ЗК України);

- відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (ч. 9 ст. 118 ЗК України).

- сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. ( ч. 1 ст. 122 ЗК України)

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР), яким передбачено, зокрема

- виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. ( п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону № 280/97-ВР);

- рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. (частини 1, 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР)

- акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. ( частина 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР)

Частиною 2 статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема: шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

VI. Оцінка суду.

Системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить, що захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають виключно порушені права, свободи чи інтереси суб`єкта звернення і в даному випадку метою судового захисту є відновлення порушеного права позивача.

Конституційний Суд України в рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Також, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в п.4.1 рішення від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №504/4148/16-а, який в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Порушення прав та інтересів слід відрізняти від порушення закону. Підставою звернення до суду є протиправні рішення (дії чи бездіяльність), які порушують права (свободи чи інтереси) конкретної особи. Саме лише порушення закону, яке не призводить до порушення прав особи, не дає підстав для задоволення позову такої особи.

У контексті вищевказаного суд звертає увагу й на висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постанові від 13.08.2020 у справі № 369/3756/16-а, де Суд зазначив, що обов`язковою умовою оцінки судом рішення суб`єкта владних повноважень та/або органів місцевого самоврядування є доведеність позивачем порушення таким рішенням його прав та законних інтересів. При цьому таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо певних обставин абстрактно лише тому, що заявник вважає, що спірне рішення начебто впливає на правове становище позивача та третіх осіб. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок.

Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень та/або органами місцевого самоврядування особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Як встановлено судом та не заперечувалось позивачем, спір у даній справі між позивачем та Березівською міською радою виник щодо межі земельної ділянки за адресом АДРЕСА_1 .

При цьому, підставою виникнення спірних правовідносин є прийняття відповідачем оскаржуваного рішення Березівської міської ради за №93-VII від 18.02.2016 року про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а тому будучи суміжником землевласником позивач звернувся до суду з даним позовом.

Разом з тим, скасування оскаржуваного у цій справі рішення, заявником якого позивач не був, буде мати вплив на права третьої особи.

Відтак, зміст позовних вимог та характер правовідносини, щодо яких виник спір, свідчить про те, що звернення до суду з цим позовом спрямоване, насамперед, на захист цивільних прав та інтересів позивача щодо встановлення межі земельної ділянки, а відтак цей спір не пов`язаний із захистом прав у сфері публічно-правових відносин.

Та обставина, що відповідачем у справі визначено орган місцевого самоврядування, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Водночас, як вказує ЄСПЛ, у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendzv. Ukraine», заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 31.08.2022 року по справі № 494/952/20 за позовом ОСОБА_1 до Березівської міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення Березівської міської ради за №93-VII від 18.02.2016 року було закрито провадження по справі, оскільки даний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відтак, постановлення вказаної ухвали про закриття провадження у справі через те, що спірні правовідносини не мають розглядати за правилами цивільного судочинства, і спір необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

За положеннями частини 2 статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 201/4802/16-а дійшла висновку, що непослідовність національного суду створила Управлінню перешкоди у реалізації права на судовий захист і з огляду на наведену вище аргументацію доходить висновку, що цей спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на існування юрисдикційного конфлікту та імперативний припис частини 2 статті 256 ЦПК України суд вважає, що справа № 494/1193/22 має бути розглянута за правилами адміністративного судочинства.

Як встановлено судом та не заперечувалось позивачем під час розгляду даної справи, що прийняття Березівською міською радою оскаржуваного рішення не змінило статус земельної ділянки, власником якої є позивач, а також не зумовлювало жодних змін в її розмірі.

При цьому, суд зазначає, що факт надання дозволу на розробку проекту землеустрою та розроблення відповідного проекту не є підставою для виникнення у особи права власності на земельну ділянку.

У постанові від 30.05.2018 року по справі №826/5737/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що надання дозволу вповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.

Крім того, надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на раду обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність. Рада може відмовити у затвердженні проекту та наданні земельної ділянки у власність з підстав, визначених законом, зокрема у разі невідповідності місця розташування ділянки вимогам генеральних планів населених пунктів (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі 509/4722/16-а).

Отже, прийняття ж відповідачем оскаржуваного рішення саме собою не зумовило жодних юридичних наслідків безпосередньо для позивача, не завдало йому шкоди й не змінило обсягу їх прав та обов`язків як власника земельної ділянки.

Враховуючи, що станом на час розгляду даної справи матеріали справи не містять будь-яких доказів порушення його прав, як власника земельної ділянки, твердження позивача про вплив спірного рішення міської ради на його права та інтереси є необґрунтованим.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Конституційний Суд України в п. 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Як вбачається з мотивувальної частини постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2017 р. у справі № 494/173/17, то колегію суддів було встановлено, що рішення третьої сесії Березівської міської ради VІІ скликання від 18.02.2016 року № 93-VІІ про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, яке скасовано оскаржуваним рішенням Березівської міської ради VІІ скликання від 20.10.2016 року № 254-VІІ, відноситься саме до ненормативного акту, оскільки містить конкретний припис і вичерпав свою дію своїм виконанням, а саме: виготовленням на виконання цього рішення ОСОБА_2 відповідної технічної документації, що і було здійснено ОСОБА_2 у спірному випадку.

Відтак, скасування такого акта не породжує правових наслідків для ОСОБА_2 , оскільки у такої особи виникло право на затвердження виготовленої технічної документації із землеустрою і це право ґрунтується на нормах ЗК України.

Відтак обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом оскарження рішення відповідача про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою не забезпечує його реального захисту.

Оскільки позивачем не підтверджено факту наявності порушення його прав, свобод та інтересів внаслідок прийняття оскаржуваного рішення, тому вказане є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

При цьому, суд не погоджується з представником третьої особи щодо самостійної підстави для відмови у задоволені позову через не зазначення позивачем у позові ОСОБА_2 , як учасника справи, оскільки визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності.

Також суд вважає необґрунтованою вимогу представника третьої особи про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що мати позивача ОСОБА_3 оскаржувала рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016 р., подавши в межах розгляду справи № 494/451/19 зустрічний позов про його скасування, оскільки рішення Березівського районного суду Одеської області від 25.02.2020 р. у цивільній справі № 494/451/19 не містить висновків щодо скасування рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016 р.

Як вбачається з резолютивної частини рішення Березівського районного суду Одеської області від 25.02.2020 р. у цивільній справі № 494/451/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і Березівської міської ради Одеської області про поновлення права власності на земельну ділянку, третя особа - ОСОБА_1 , у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і Березівської міської ради Одеської області про поновлення права власності на земельну ділянку, третя особа - ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Щодо інших доводів та заперечень сторін щодо суті спору, то суд вважає їх такими, що не спростовують вказані висновки суду та є необґрунтованими.

Також судом враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

VII. Висновок суду.

Одним із принципів адміністративного судочинства є диспозитивність (від лат. dispono - розпоряджаюся). Цей принцип знаходить свій прояв у тому, що надає особам, які беруть участь у справі, можливість вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Реалізацією цього принципу є самостійне вирішення позивачем питання, чи звертатися до суду з позовом взагалі, з наступним визначенням підстав, змісту і обсягу позовних вимог, а після винесення судом рішення у справі - окремо вирішувати питання, чи оскаржувати такі судові рішення в апеляційному чи касаційному порядку, у якому обсязі та з яких підстав здійснювати таке оскарження. Суд як незалежний орган не може ініціювати провадження чи навіть захищати права особи без відповідного звернення такої особи.

Частиною 1 ст. 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. ( ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

VIII. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Питання розподілу судових витрат врегульовано положеннями статті 139 КАС України, згідно якої у разі відмови у задоволенні вимог позивача, який не є суб`єктом владних повноважень, згідно ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподіл судових витрат не здійснюється.

Разом з тим, відповідно до частини 11 статті 139 КАС України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

За правилами вказаної норми право на відшкодування судових витрат, понесених третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, реалізується за правилами розподілу судових витрат, які встановлені для того учасника справи, на стороні якого виступала така третя особа, та залежно від її позиції стосовно заявлених позовних вимог.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 22.01.2020 у справі № 808/2832/17.

В межах даної справи, ухвалою суду від 11.11.2022 р. ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

При цьому, відповідач у даній справі є суб`єктом владних повноважень, який не заперечував проти задоволення позову.

Натомість, за результатами розгляду даної справи суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову, а тому заявлені представником третьої особи судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 гривень підлягають розподілу.

Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 5, 6 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Визначаючи суму компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №922/2604/20.

У постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як встановлено судом, на підтвердження витрат на правову допомогу представник третьої особи надав:

- договір про надання правової допомоги від 12.10.2022, укладений між ОСОБА_2 (Клієнт) та адвокатом Орез В.П. (Адвокат), за умовами якого Адвокат зобов`язується здійснити представництво інтересів Клієнта в Одеському окружного адміністративного суду по адміністративній справі № 494/1193/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Березівської міської ради Одеської області про скасування рішення, а Клієнт зобов`язаний сплатити Адвокатові гонорар відшкодувати Адвокатові витрати, пов`язані із виконанням Договору, відповідно до п. 2 Договору. Обсяг правової доломи розмір гонорару та порядок його внесення узгоджується Сторонами додатково з урахуванням потреб у допомозі Клієнта, руху справи, її важливості для Клієнта, зайнятості Адвоката з інших справах, витраченого часу та інших чинників, які мають відповідне значення. ( пункт 1.1., 1.3. договору)

- додаток № 1 від 17.11.2022 р. до вказаного договору, за умовами якого сторони визначили, що обсяг правової допомоги, який зобов`язаний надати Адвокат за Договором, складається з ознайомлення з усіма наявними у Клієнта матеріалами, а також із справою в суді першої інстанції, у разі необхідності - збір додаткових документів, потрібних для ведення трави; складання, узгодження з Клієнтом відповідних клопотань, заяв, в тому числі: клопотання про вступ у справу як третя особа без самостійних вимог на предмет спору; надання доступу до електронної справи, повідомлення про відсутність документів в Електронній справі (вже подані); про залишення позову без розгляду через пропуск строку звернення до суду; про закриття провадження через порушення правил підсудності; відзив на позов, участь в судових засіданнях суду першої інстанції, якщо їх призначить суд; консультування Клієнта з усіх правових питань, які виникають під час розгляду справи; вчинення будь-яких інших дій, необхідних на думку Адвоката для досягнення позитивного результату по справі (відмови у позові по справі № 494/1193/22, закриття провадження, залишення позову без розгляду). Гонорар з урахуванням складності справи, її важливості та терміновості для Клієнта, кількості документів, що належить вивчити та проаналізувати, кваліфікації і досвіду Адвоката, витраченого Адвокатом часу, розумності та інших чинників складає фіксовану суму в розмірі 6 000 (Шість тисяч) грн., які сплачуються Клієнтом не пізніше 01.01.2023. ( пункти 1-2 угоди).

- додаток № 2 від 23.02.2023 р. до цього договору, сторони визначили, що додатковий обсяг правової допомоги, який зобов`язаний надати Адвокат за Договором, складається з участі в судових засіданнях суду першої інстанції, які призначив суд, із врахуванням часу на приїзд до суду, підготовку до участі в конкретному судовому засіданні, очікування початку судового засідання; консультування Клієнта з усіх правових питань, які виникають під час розгляду справи; вчинення будь-яких інших дій, необхідних на думку Адвоката для досягнення позитивного результату по справі (відмови у позові по справі № 494/1193/22, закриття провадження, залишення позову без розгляду). Гонорар з урахуванням складності справи, її важливості та терміновості для Клієнта, кваліфікації і досвіду Адвоката, витраченого Адвокатом часу, розумності та інших чинників складає фіксовану суму в розмірі 4 000 (Чотири тисячі) грн., які сплачено Клієнтом до підписання Додатку. ( пункти 1-2 угоди).

- опис виконаних робіт ( наданих послуг) адвокатом на суму 6000,00 грн., згідно якому Адвокатом надано Клієнту наступні види правової допомоги: вивчення усіх наявних у Клієнтів документів, пов`язаних із справою, підготовка попереднього плану дій на досягнення позитивного результату по справі (відмові у позові, закриття провадження, залишення позову без розгляду), в тому числі, збір доказів, консультування з усіх питань, пов`язаних чи таких, що виникають із справою, надання рекомендацій ( 3 год.); Складання та подання заяви про надання доступу до електронної справи ( 0,5 год.); повідомлення про відсутність документів в електронній справі ( 0,5 год); складання, узгодження із Клієнтом та подання заяви про залишення позову без розгляду через пропуск строку звернення до суд ( 2 год.); складання, узгодження із Клієнтом та подання заяви про закриття провадження (2 год); складання, узгодження із Клієнтом та подання пояснень на позов, в тому числі, дослідження та аналіз позову ОСОБА_1 із додатками ( 6 год), всього 17 годин.

- опис виконаних робіт ( наданих послуг) адвокатом на суму 4000 грн., згідно якому Адвокатом надано Клієнту наступні види правової допомоги: участь в судовому засіданні 13.01.23 (1 год), включаючи часу на приїзд до суду (1 год), підготовку до участі в конкретному судовому засіданні (0,5 год), очікування початку судового засідання (0,5 год); участь в судовому засіданні 25.01.23 (0 год - відкладено через тривогу), включаючи часу на приїзд до суду (1 год), підготовку до участі в конкретному судовому засіданні (0,5 год), очікування початку судового засідання -закінчення тривоги (0,5 год); участь в судовому засіданні 09.02.23 (0,25 год), включаючи часу на приїзд до суду (1 год), підготовку до участі в конкретному судовому засіданні (0,5 год), очікування початку судового засідання - закінчення тривоги (0,75 год); участь в судовому засіданні 03.03.23 (1 год), включаючи часу на приїзд до суду (1 год), підготовку до участі в конкретному судовому засіданні (0,5 год).

28.02.2023 р. позивачем надано до суду клопотання, яким просить відмовити у стягненні судових витрат у зв`язку із зловживанням процесуальними правами.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених до відшкодування витрат у розрізі їх видів наданих послуг, суд, з урахуванням аргументів клопотання позивача, вважає за необхідне зазначити таке.

У постанові Верховного суду від 09.04.2019 у справі № 826/2689/15 зазначено, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість, саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів.

Доводів невідповідності критерію розумності розміру витрат, який заявлено до стягнення в заяві представника третьої особи, а також необґрунтованості сум цих витрат, як то визначено статтею 134 КАС України позивач не навів. При цьому, неприпустимість зловживання процесуальними правами наведено у статі 45 КАС України, в якій перелічені випадки при наявності яких та конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства. Натомість, перелічені у клопотанні позивача обставини не передбачені вказаною статтею КАС України.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що вищеописані процесуальні норми передбачають право сторони на подання клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, а не відмова у їх стягненні.

Оцінюючи подані документи, якими обґрунтовано реальність надання послуг, суд вважає, що час та види наданих послуг, зазначені в описах виконаних робіт ( наданих послуг) адвокатом є неспівмірними з розглядом цієї справи.

Зокрема, суд вважає, що такі види правничої допомоги, як підготовка позовної заяви включає в себе і ряд інших супутніх послуг, таких як: вивчення усіх наявних у Клієнтів документів, консультування клієнта щодо процедури подання позову, дослідження та аналіз позову ОСОБА_1 із додатками, збір доказів тощо охоплюються поняттям підготовка попереднього плану дій на досягнення позитивного результату по справі, тому не підлягають відшкодуванню.

Крім того, суд вважає, що такі витрати та кількість затрачених годин на складання, узгодження із Клієнтом та подання заяви про залишення позову без розгляду через пропуск строку звернення до суду, закриття провадження, пояснень на позов, то вони містять цитати з відзиву на позов, що ставить під сумнів необхідність витрачання певних годин адвокатом для їх підготовки.

Підсумовуючи наведене суд зазначає, що заявлений представником третьої особи розмір витрат на правничу допомогу не є обґрунтованою сумою компенсації витрат на правничу допомогу у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, а відтак суд вважає необхідним стягнути з позивача на користь третьої особи витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням принципів справедливості, обґрунтованості, співмірності та пропорційності лише в сумі 5 000,00 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

У задоволені позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Березівської міської ради Одеської області (площа Генерала Плієва 9, м. Березівка, Одеська область, 67300, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 ( п`ять тисяч грн. 00 копійок) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення виготовлений та підписаний 13 березня 2023 року.

Суддя В.А. Дубровна

.