Справа № 400/555/23
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

15 березня 2023 р.справа № 400/555/23

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в спрощеному позовному провадженні без повідомленням учасників справи, розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачіввідповідач 1: Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, вул. Фалеєвська, 14, м. Миколаїв, 54001, відповідач 2: Державна судова адміністрація України, вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601,

простягнення суддівської винагороди в сумі 115 143,60 грн.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі позивач або ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (надалі відповідач 1 або ТУ ДСА України в Миколаївській області) та Державної судової адміністрації України (надалі відповідач 2 або ДСА України), в якому просить суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку 115 143,60 грн. суддівської винагороди за січень 2023 р.

В обґрунтування своїх вимог позивач пояснив, що працює на посаді судді Ленінського районного суду м. Миколаєва. В січні 2023 р. суддівська винагорода йому не виплачувалась. Позивач послався на рішення Ради суддів України від 5 серпня 2022 р. № 24, в якому наголошується, що суддям, які увільнені від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, в повному розмірі виплачується суддівська винагорода та всі доплати до посадового окладу.

Також позивач вважає, що при нарахуванні суддівської винагороди ТУ ДСА України в Миколаївській області, в якості розрахункової величини, слід застосувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2023 р. і який Законом України Про державний бюджет України на 2023 рік закріплено на рівні 2 684 грн. За розрахунком позивача, в такому разі, належна йому за січень 2023 р. суддівська винагорода складає 115 143,60 грн.

Відповідач 1 подав відзив, в якому позов не визнав. Свою позицію аргументував тим, що наказом голови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2022 р., на підставі ст. 119 ч. 3 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України), виплата ОСОБА_1 суддівської винагороди припинена у зв`язку з призовом на військову службу. На переконання відповідача 1, Закон України Про судоустрій і статус суддів не передбачає можливості виплати судді, який не здійснює правосуддя через призов на військову службу, суддівської винагороди або середнього заробітку.

Для визначення розміру суддівської винагороди позивача з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2 684 грн. не має підстав, так як Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік окремо для суддів визначена така розрахункова величина, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді", який складає 2 102 грн. і саме виходячи з цього показника ТУ ДСА України в Миколаївській області повинно розраховувати суддівську винагороду позивача. За наявності правової норми, яка окремо для суддів визначає розмір прожиткового мінімуму, відповідач 1 не вправі не виконувати її приписи.

Відповідач 2 правом подати відзив не скористався, будь-яких заяв (клопотань) до суду від нього не надходило.

Як передбачено ст. 159 ч. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Суд не вбачає підстав вважати неподання ДСА України відзиву в даній справі, як визнання ним позову.

Відповідно до ст. 162 ч. 6 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

На підставі наведеної норми, суд розглядає справу за відсутності відзиву ДСА України.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Указом Президента України Про призначення суддів від 17 жовтня 2019 р. № 760/2019 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Ленінського районного суду м. Миколаєва безстроково.

Як слідує з матеріалів справи, з 1 березня 2022 р. і до теперішнього часу ОСОБА_1 увільнений від роботи у зв`язку з призовом на військову службу.

19 липня 2022 р. головою Ленінського районного суду м. Миколаєва видано наказ № 12ос/г/22 Про припинення виплати середньомісячного заробітку ОСОБА_1 , яким з дати цього наказу позивачу припинено нарахування та виплата середнього заробітку.

В якості правового обґрунтування наказу міститься посилання на Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 1 липня 2022 р. № 2352-IX, яким змінено ст. 119 ч. 3 КЗпП України в частині скасування збереження за мобілізованими працівниками середнього заробітку.

За твердженням позивача, за січень 2023 р. суддівська винагорода йому не виплачена.

Як слідує з обставин цієї справи, спірні правовідносини складаються з двох аспектів:

1) чи має право позивач на отримання суддівської винагороди за умови перебування на військовій службі: на думку позивача, виплата суддівської винагороди регулюється виключно нормами Закону України Про судоустрій і статус суддів, який не передбачає будь-яких обмежень у виплаті суддівської винагороди тим суддям, які проходять військову службу під час мобілізації, запровадженої у зв`язку з війною Російської Федерації проти України. Відповідач 1 вважає, що в даному випадку слід застосовувати положення ст. 119 ч. 3 КЗпП України, в редакції після внесення до неї змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 1 липня 2022 р. № 2352-IX, який набрав законної сили 19 липня 2022 р. і яка передбачає, що за працівниками, призваними на військову службу зберігаються місце роботи і посада, але не середній заробіток, а тому, починаючи з 19 липня 2022 р., позивач не має права на отримання суддівської винагороди в будь-якому розмірі;

2) виходячи з якої розрахункової величини слід нараховувати суддівську винагороду: позивач вважає, що Закон України Про судоустрій і статус суддів базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду визначає в прожиткових мінімумах для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а за Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік цей показник складає 2 684 грн. Відповідач 1 стверджує, що так як Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік для суддів введено окремий прожитковий мінімум, а саме "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня", який складає 2 102 грн., застосуванню підлягає саме цей показник.

Надаючи правову оцінку першому аспекту спірних правовідносин, суд виходить з такого.

За приписами ст. 130 ч. 2 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ст. 135 ч. 1 Закону України Про судоустрій і статус суддів, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, наведені конституційні норми містять пряму заборону на зміну визначеного Законом правового регулювання суддівської винагороди. Така заборона є абсолютною, тобто охоплює всі аспекти її нарахування та виплати.

З наведеного слідує і наступний висновок про те, що при наявності розбіжностей чи колізій між Законом України Про судоустрій і статус суддів і будь-яким іншим нормативним актом, навіть законом, в питанні виплати суддівської винагороди застосуванню підлягають норми саме Закону України Про судоустрій і статус суддів, які мають пріоритет.

Суд констатує, що Закон України Про судоустрій і статус суддів не передбачає будь-яких обмежень у виплаті суддівської винагороди тим суддям, які проходять військову службу у зв`язку з мобілізацією, а тому така категорія суддів має право на отримання суддівської винагороди в повному розмірі, встановленому цим Законом.

Посилання ТУ ДСА України в Миколаївській області на норми ст. 119 ч. 3 КЗпП України, суд відхиляє з наступних міркувань.

Відповідно до ст. 119 ч. 3 КЗпП України, в редакції яка діяла в період з березня до 19 липня 2022 р., за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 1 липня 2022 р. № 2352-IX, який набрав законної сили 19 липня 2022 р., в ст. 119 ч. 3 КЗпП України слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток замінено словами зберігаються місце роботи і посада.

Отже, між Законом України Про судоустрій і статус суддів і КЗпП України існує певна розбіжність: тоді як Закон не передбачає скасування виплати суддівської винагороди для суддів, які проходять військову службу, КЗпП України в якості соціальної гарантії для мобілізованих з 19 липня 2022 р. передбачає збереження тільки місця роботи та посади, але не середнього заробітку.

Керуючись вищенаведеними конституційними принципами, суд виходить з того, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону України Про судоустрій і статус суддів, як єдиного нормативного акту, який регулює питання виплати суддівської винагороди і який має пріоритет над нормами КЗпП України.

Крім цього, слід звернути увагу на те, що Закон України Про судоустрій і статус суддів взагалі не застосовує до будь-якого аспекту оплати роботи судді таку правову категорію як середній заробіток, а тому суд вважає, що норми ст. 119 ч. 3 КЗпП України не можуть регулювати спірних правовідносин.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що проходження позивачем військової служби у зв`язку з мобілізацією, не є підставою для припинення виплати йому суддівської винагороди, а ТУ ДСА України в Миколаївській області допустила протиправну бездіяльність не нарахувавши ОСОБА_1 суддівську винагороду за січень 2023 р.

Незважаючи на те, що ТУ ДСА України в Миколаївській області взагалі не нарахувало ОСОБА_1 суддівську винагороду за січень 2023 р. і відповідно не визначало її конкретний розмір, у своєму відзиві воно заперечило проти застосування для її обчислення прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2 684 грн., як то просить позивач в цьому позові, а тому, враховуючи наявність таких заперечень, суд вважає за можливе надати правову оцінку питанню обрахунку суддівської винагороди позивача із застосуванням конкретно визначеного розміру прожиткового мінімуму, який складає другий аспект спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 135 ч. 2, 3 п. 1 Закону України Про судоустрій і статус суддів, суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Отже, Закон України Про судоустрій і статус суддів не передбачає визначення розміру суддівської винагороди у конкретному цифровому виразі, а лише встановлює алгоритм її розрахунку.

Так, суддівська винагорода складається з 2 елементів - посадового окладу і 4 видів доплат. В свою чергу, посадовий оклад розраховується в кількості прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ст. 1 ч. 1 Закону України Про прожитковий мінімум, прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Конкретний розмір прожиткового мінімуму встановлюється на кожен рік законом про державний бюджет на відповідний рік.

Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік установлено, що в 2023 р. прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2023 р. для працездатних осіб складає 2 684 грн.

Одночасно, цим же Законом для суддів введено окремий прожитковий мінімум, а саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня, який складає 2 102 грн., що є меншим показником порівняно із загальним прожитковим мінімумом для всіх інших працездатних осіб.

Відповідно до ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Як вже наводилось судом, Закон України Про судоустрій і статус суддів базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду визначає в прожиткових мінімумах для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Запроваджена Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік така категорія як прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня, в Законі України Про судоустрій і статус суддів відсутня.

Стаття 135 ч. 1 Закону України Про судоустрій і статус суддів визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Враховуючи попередні висновки суду, будь-які інші нормативні акти не можуть змінювати як сам алгоритм розрахунку суддівської винагороди, так і окремі складові елементи цього алгоритму, в тому числі передбачену законом розрахункову величину у виді прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, підміняючи її будь-якою іншою розрахунковою величиною.

Суд наголошує, що статус судді є конституційним і як Конституцією України, так і Законом України Про судоустрій і статус суддів запроваджена низка гарантій, які забезпечують незалежність судді, невід`ємною складовою частиною якої є належне матеріальне забезпечення як працюючих суддів, так і суддів у відставці.

Суд розцінює наявність в Законі України Про судоустрій і статус суддів чітко визначеного алгоритму розрахунку суддівської винагороди, елементом якого є така дефініція, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, як одну з таких гарантій.

Для розрахунку розміру суддівської винагороди позивача слід брати до уваги виключно той показник, який передбачений Законом України Про судоустрій і статус суддів, як єдиним нормативним актом, який може визначати розмір суддівської винагороди, а саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік встановлено в 2 684 грн.

За встановлених судом обставин, позовні вимоги у відповідній частині підлягають задоволенню, але не в спосіб обраний позивачем.

Позивач просить стягнути з відповідачів конкретно визначену ним суму суддівської винагороди за січень 2023 р., але, як вже константувалось судом, ТУ ДСА України в Миколаївській області в цьому місяці суддівську винагороду позивачу взагалі не нараховувала, а тому вимога про її стягнення є передчасною - спірними обставинами в даній справі є тільки наявність у позивача права на суддівську винагороду та правомірність застосування для її розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2 684 грн., відповідно, стягнення суддівської винагороди у конкретно вираженій сумі виходить за межі спірних правовідносин, які склались між сторонами.

Відповідно до ст. 9 ч. 2 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття ст. 245 ч. 2 п. 10 КАС України передбачає, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Використовуючи надане суду право, слід покласти на відповідача 1 обов`язок нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за січень 2023 р. з урахуванням висновків суду в цій справі щодо наявності у позивача права на отримання суддівської винагороди та необхідності застосування для її розрахунку такої величини, як прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 2 684 грн.

Статтею 371 ч. 1 п. 2 КАС України передбачено негайне виконання рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Так як судом не вирішувалась вимога про стягнення з відповідачів суддівської винагороди та не визначався розмір такого стягнення, підстави для допущення рішення суду до негайного виконання відсутні.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішувалось, так як сторони не подали доказів їх понесення.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (вул. Фалеєвська, 14, м. Миколаїв, 54001, ,) Державної судової адміністрації України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (м. Миколаїв, вул. Фалєєвська, 14, 54001, ), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) суддівської винагороди за січень 2023 р.

3. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (м. Миколаїв, вул. Фалєєвська, 14, 54001, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) суддівську винагороду за січень 2023 р. з урахуванням висновків суду в цій справі.

4. У задоволенні позовної вимоги про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області та Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 в солідарному порядку 115 143,60 грн. суддівської винагороди за січень 2023 р., відмовити.

5. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням вимог розділу VI п. 3 "Прикінцеві положення" КАС України.

Суддя А. О. Мороз