Справа № 260/5179/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/5179/21 пров. № А/857/15500/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Обрізка І.М., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Іванчулинцем Д.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області (далі ГУ ДПС, контролюючий орган, відповідач), в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС №Ф-2118-50 від 06.11.2018 на суму 15819,54 грн, №Ф-2118-50 від 11.11.2019 на суму 10719,72 грн, №Ф-2118-50 від 06.05.2021 на суму 37788,74 грн та зобов`язати відповідача виключити з інтегрованої картки платника (ІКП) заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ, єдиний внесок) у розмірі 37788,74 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачкою не виконано обов`язку щодо сплати єдиного внеску, а тому за нею обліковується недоїмка зі сплати ЄСВ. На думку скаржника, оскільки позивачка за спірні періоди не втратила статус фізичної особи-підприємця (далі - ФОП), відтак наявні правові підстави для сплати нарахованого їй внеску.

Позивач не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивачка була зареєстрована, як ФОП з 17.10.2002 по 25.12.2021 та перебувала на загальній системі оподаткування.

Судом встановлено, що позивачка не здійснювала діяльність, як ФОП з 2010 року, знаходилася в Угорщині, де постійно проживає, що підтверджується Карткою на постійне проживання НОМЕР_1 , що видано в м. Секешфегервар (Угорщина) від 21.06.2010 та паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 з відмітками про перетин державного кордону, де вона була працевлаштована як найманий працівник з 19.06.2017 по 29.02.2020 у Командитному товаристві Bilei, що підтверджується довідкою роботодавця про припинення трудових відносин від 14.09.2021, а з початку 2020 року є платником збору на пенсійне забезпечення згідно законодавства Угорщини, що підтверджується повідомленням про встановлення зобов`язання щодо сплати внесків на охорону здоров`я №, що винесена Східно-Будапештською податковою та митною дирекцією, а також квитанціями про сплату відповідних зарахувань №E1054/S0029 від 20.05.2020, №E1054/S0010 від 29.07.2020, E1054/S0101 від 16.10.2020.

У травні 2021 року у зв`язку з моніторингом інформації в електронному кабінеті платника податків, позивачці стало відомо про наявність у неї недоїмки з ЄСВ.

За результатами звернення ОСОБА_1 до територіальних підрозділів ГУ ДПС, їй була надана усна інформація, що в інтегрованій картці міститься нарахування єдиного внеску у загальній сумі 37788,74 грн, з яких :

- за 2017 рік - 8448 грн, що дорівнює мінімальному страховому внеску (3200 x 22%) помноженому на кількість місяців звітного року;

- за 2018 рік - 9828,72 грн, або 2457,18 грн за кожний квартал, (мінімальна заробітна плата з січня 2018 року 3723 х 22 відсотки = 819,06 грн/міс);

- за 2019 рік - 11016,72 грн (мінімальна заробітна плата з січня 2019 року 4173 х 22 відсотки 918,06 грн/міс, за квартал відповідно 918,06 грн х 3 = 2754,18 грн);

- за 2020 рік - 8495,3 грн з урахуванням п.9 прим.10 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон №2464) (мінімальна заробітна плата з січня 2020 року 4723 х 22 відсотки = 1039,06 грн/міс та з вересня 2020 року 5000 грн х 22 відсотки = 1100,00 грн).

Також позивачці 06.05.2021 було надано під особистий підпис вимогу №Ф-2118-50 06.05.2021 на суму 37788,74 грн та копії вимог, що виносилися раніше №Ф-2118-50 від 06.11.2018 на суму 15819,54 грн, №Ф-2118-50 від 11.11.2019 на суму 10719,72 грн.

При цьому загальна сума оспорюваних вимог становить 64328,00 грн, у той час як в інтегрованій картці платника обліковується недоїмка з ЄСВ у сумі 37788,74 грн.

За результатами адміністративного оскарження вимоги №Ф-2118-50 від 06.05.2021 на суму 37788,74 грн, скарга була залишено без розгляду рішенням №4835/К/99-00-06-02-01-09 від 25.06.2021.

Вважаючи протиправними оспорювані вимоги, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з вимогою про їх скасування та зобов`язати вчинити відповідні дії, пов`язані з цим.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка перебувала за межами України та офіційно була працевлаштована в Угорщині, при цьому, працедавцем виплачувалася їй заробітна плата та сплачувалися за неї всі необхідні внески, також позивачка сплачує внески на пенсійне забезпечення відповідно до законодавства Угорщини, а тому відсутні підстави для сплати заборгованості з ЄСВ.

Проте, колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких суд прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Предметом спору у цій справі є правомірність визначення позивачці, як ФОП обов`язку зі сплати ЄСВ за відсутності здійснення ним підприємницької діяльності та з огляду на те, що вона протягом 2017-2020 років була найманим працівником на території Угорщини.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) та Закону №2464.

Згідно дефініції, наведеної у п.п.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464, ЄСВ - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст.2 Закону №2464, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

У пунктах третьому та десятому частини першої статті 1 Закону №2464 містяться визначення понять, а саме : застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно частини першої статті 4 Закону №2464, платниками єдиного внеску, зокрема, є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абз.2 п.1 ч.1 ст.4 Закону); філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), утворені відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами (абз.5 п.1 ч.1 ст.4 Закону); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п.4 ч.1 ст.4 Закону).

Згідно абзацу першого пункту першого частини першої статті 7 Закону №2464, єдиний внесок нараховується : для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону №2464, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 -1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2); для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 3).

Згідно пункту п`ятого частини першої статті 1 Закону №2464, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч.5 ст.8 Закону №2464).

Відтак, з огляду на вищевикладене, фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності є платником єдиного внеску, при цьому, враховуючи положення Закону №2464, незалежно від того чи отримує вона дохід від такої діяльності чи ні.

Відповідно до ч.9 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» №755-ІV від 15.03.2003 (далі - Закон №755), ФОП позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Таким чином, зважаючи на викладене, на ФОП покладається обов`язок по сплаті єдиного внеску, розмір якого має бути не меншим за розмір мінімального страхового внеску, до внесення до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців запису про припинення підприємницької діяльності такою особою.

Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464 не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками ЄСВ є, зокрема, ФОП. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з урахуванням особливостей форми діяльності ФОП, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску законодавством встановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, ФОП зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору цього внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

У даному випадку обставина, з якою позивачка пов`язує відсутність обов`язку сплачувати ЄСВ, з чим погодився суд першої інстанції, полягає в тому, що протягом періоду, за який їй було нараховано вимогу про сплату боргу, вона проживала та офіційно працювала на території Угорщини і сплачувала відповідні податки на території Угорщини.

Проте, колегія суддів не враховує такі доводи позивачки та вважає за необхідне зазначити, що у розглядуваному випадку факт проживання та працевлаштування позивачки в Угорщині не впливає на її статус, як ФОП і обов`язок, як платника ЄСВ за діючим законодавством України.

При цьому, колегія суддів враховує, що роботодавці в Угорщині не є роботодавцями в розумінні Закону №2464, відповідно, позивачка не вважається застрахованою особою, за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Частиною п`ятою статті 9 Закону №246 визначено, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).

Наведені норми в сукупності з іншими нормами статті 9 та статті 10 Закону №2464 передбачають для певного кола осіб, в тому числі осіб, які працюють або постійно проживають за межами України, можливість добровільної сплати єдиного внеску на підставі договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Проте, як видно з матеріалів справи, такий договір позивачкою у визначеному статтею 10 Закону №2464 порядку не укладався.

Відповідно до п.п.6, 7 ст.13 Закону №2464 та розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати ЄСВ, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 (далі - Інструкція №449), органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Статтею 25 Закону №2464 та пунктом 3 Розділу VI Інструкції №449 передбачено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк. Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом (п.3 Розділу VI Інструкції №449).

При цьому, положеннями законодавства не передбачено обов`язкової умови для формування вимоги (у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки за результатами самостійного декларування) проведення перевірки та складення за її результатами відповідного акту. Вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається разом з актом документальної перевірки виключно у випадку, коли виявлені у ході документальної перевірки дані свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами.

Таким чином, у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених законодавством.

З матеріалів справи видно, що контролюючим органом нараховано позивачці недоїмку зі сплати єдиного внеску, оскільки за нею обліковувалась заборгованість (недоїмка) зі сплати цього внеску за період з 2017 по 2021 роки.

Як наслідок, ГУ ДПС було сформовано позивачці вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2118-50 06.05.2021 на суму 37788,74 грн та копії вимог, що виносилися раніше №Ф-2118-50 від 06.11.2018 на суму 15819,54 грн, №Ф-2118-50 від 11.11.2019 на суму 10719,72 грн.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів дійшла висновку, що за встановлених у справі обставин позивачка, як ФОП у визначених контролюючим органом періодах 2017-2020 роках зобов`язана була сплачувати єдиний внесок незалежно від того, чи отримує вона дохід від такої діяльності чи ні.

Колегією суддів встановлено, що позивачка сплату єдиного внеску за визначений контролюючим органом період не здійснювала.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.6 Закону №2464, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відтак наявність недоїмки і відсутність доказів сплати єдиного внеску свідчить про законність дій контролюючого органу щодо формування та направлення спірних вимог на суми боргу.

У той же час, судом першої інстанції звернуто увагу на те, що у спірний період позивачка фактично на території України не проживала, оскільки виїхала до Угорщини та була офіційно працевлаштована в Угорщині, при цьому роботодавцем виплачувалась їй заробітна плата та сплачувалися всі необхідні внески, що підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

З цього приводу зазначеного, колегія суддів враховує, що Законом №2464 не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні на обліку у якості ФОП та здійснення такою особою трудових обов`язків, як найманим працівником, а системний аналіз його норм дає підстави для висновку, що єдиною метою збору ЄСВ є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

Відтак, особа, яка зареєстрована як ФОП, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати ЄСВ не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору такого внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464 щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як ФОП (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19.

Таким чином, лише у разі коли платник податків є застрахованою особою, і єдиний внесок за спірний період сплачував роботодавець, і така особа дохід від підприємницької діяльності не отримувала, остання звільняється від сплати єдиного внеску.

У той же час, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у даному випадку працевлаштування позивачки за кордоном та не проживання на території України з 2010 року не може свідчити про не здійснення своєї підприємницької діяльності як ФОП, з огляду на відсутність запису про державну реєстрацію припинення своєї підприємницької діяльності цієї фізичної особи.

Слід зазначити, що факт роботи ОСОБА_1 за наймом за кордоном не є свідченням того, що за неї сплачує єдиний внесок роботодавець у розумінні вимог cаме Закону №2464.

До того ж, вказаний Закон не містить у переліку випадків, за яких особи звільняються від оподаткування, факту проживання такої особи не на території України.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що за умови реєстрації позивачки як ФОП, наявні підстави для нарахування їй єдиного внеску на загальних підставах у відповідному розмірі.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Згідно ст.317 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року по справі №260/5179/21 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді І. М. Обрізко
С. М. Шевчук