Справа № 340/5532/22
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2023-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2023 року Справа № 340/5532/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання бездіяльності протиправною та стягнення суддівської винагороди, -
05 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Кіровоградського окружного адміністративного суду, в якій просить:
визнати протиправною бездіяльність Кіровоградського окружного адміністративного суду щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за жовтень 2022 року;
стягнути з Кіровоградського окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за жовтень 2022 року у сумі 129 578,02 грн.;
допустивши до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць в сумі 129 578,02 грн.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що він є суддею Кіровоградського окружного адміністративного суду і з 30.03.2022 перебуває у складі Збройних Сил України у зв`язку з мобілізацією. Вказує, що з липня 2022 року йому припинено нарахування та виплату суддівської винагороди у зв`язку із застосуванням стосовно нього Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2352-ІХ.
Позивач вважає протиправною бездіяльність Кіровоградського окружного адміністративного суду щодо не нарахування та не виплати йому суддівської винагороди, оскільки з огляду на приписи ст.130 Конституції України питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентується виключно ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших законів. Позивач посилається на рішення Ради суддів України від 05.08.2022 №24 Щодо виплати суддівської винагороди, надання відпустки суддям в умовах воєнного стану. При цьому, на думку позивача, належним способом захисту порушеного права на отримання суддівської винагороди є саме стягнення з відповідача невиплаченої суддівської винагороди за жовтень 2022 року в сумі 129 578,02 грн.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року матеріали адміністративної справи передані голові Кіровоградського окружного адміністративного суду для вирішення питання щодо передачі справи за підсудністю.
Наказом голови Кіровоградського окружного адміністративного суду №120 від 07 грудня 2022 року матеріали адміністративної справи № 340/5532/22 передано до Третього апеляційного адміністративного суду для вирішення питання щодо передачі справи за підсудністю.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року адміністративну справу №340/5532/22 передано на розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 січня 2023 року адміністративну справу №340/5532/22 передано на розгляд судді Олійнику В.М.
Ухвалою суду від 09 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
26 січня 2023 року від представника відповідача засобами електронного зв`язку надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне.
Законом № 1402-VIII не передбачено правове регулювання проходження суддею військової служби із збереженням суддівської винагороди.
Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 КЗпП України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулюються трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Кодекс законів про працю України та Закон України " Про військовий обов`язок і військову службу" застосовуються до правовідносин щодо гарантій для працівників на час виконання державних обов`язків, стосовно яких в Законі № 1402-VIII відсутнє правове регулювання.
Згідно статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Відповідно до частин 1, 4, 14 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Враховуючи вищевикладене, питання проходження військової служби суддями під час мобілізації та виплати грошового забезпечення, встановлення гарантії для суддів на час виконання військового обов`язку, призначення на військові посади не є предметом регулювання Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно частини 2 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частішою третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту".
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів (частина 2 статті 19 КЗпП України).
Представник відповідача вказує, що на підставі наказу голови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30.03.2022 року №53/к «Про увільнення ОСОБА_2 від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації», суддю ОСОБА_1 увільнено від роботи зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку у період проходження військової служби під час мобілізації на особливий період, відповідно до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України. Таким чином у період з 30.03.2022 року до 19.07,2022 року позивачеві здійснювалось нарахування та виплата середнього заробітку передбаченого ч. 3 ст. 119 КЗпП, в той час як суддівська винагорода передбачена ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не нараховувалась та не виплачувалась.
Відповідно до Закону України від 01 липня 2022 р. №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», були внесені зміни до статті 119 Кодексу законів про працю України, згідно яких припиняється нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації з 19 липня 2022 року, про що головою суду було винесено відповідний наказ від 19.07.2022 року № 161/к «Про припинення нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_3 ».
Починаючи з 19 липня 2022 р. позивачеві припинено виплату середнього заробітку, але за ним збережено місце роботи та посада на період його увільнення від роботи згідно статті 119 КЗпП України.
Представник відповідача наголошує, що рішення Ради суддів України від 05,08.2022 року № 24 не є нормативно-правовим актом, який визначав би коло обов`язків відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди чи середнього заробітку позивачеві.
Таким чином, відповідач, припинивши нарахування та виплату середнього заробітку позивачеві з 19.07.2022 року, діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та не мав законних підстав діяти по іншому.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 позивач, займає посаду судді Кіровоградського окружного адміністративного суду.
Наказом голови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30.03.2022 року №53/к «Про увільнення ОСОБА_2 від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації» суддю ОСОБА_1 увільнено від роботи зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку у період проходження військової служби під час мобілізації на особливий період, відповідно до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України.
На початку серпня 2022 року позивач дізнався, що йому припинено нарахування та виплату суддівської винагороди, у зв`язку з чим 01.09.2022 року ОСОБА_1 подано заяву голові Кіровоградського окружного адміністративного суду щодо уточнення питання пов`язаного з припиненням нарахування та виплати суддівської винагороди.
ОСОБА_1 перебуває у штаті суддів Кіровоградського окружного адміністративного суду з 28.05.2009 року до цього часу.
Згідно Розрахунку річного фонду суддівських винагород станом на 1 липня 2022 року потреба у видатках на суддівську винагороду судді Сагуну А.В. складає 1 449 613,20 грн.
На підставі наказу голови суду від 30.03.2022 №53/к «Про увільнення ОСОБА_2 від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації» суддю ОСОБА_1 увільнено від роботи зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку у період проходження військової служби під час мобілізації на особливий період, відповідно до ч. 3 ст.119 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).
Відповідно до Закону України від 01.08.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізація трудових відносин», були внесені зміни до статті 119 КЗпП, згідно яких припиняється нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації з 19 липня 2022 року, про що головою суду було винесено відповідний наказ від 19.07.2022 за №161/к "Про припинення нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_3 ».
Таким чином, починаючи з 19 липня 2022 р. судді ОСОБА_1 припинено виплату середнього заробітку, але за ним збережено місце роботи та посада на період його увільнення від роботи, згідно статті 119 КЗпП України.
Статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачена виплата суддівської винагороди у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації, у зв`язку з цим суддівська винагорода судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 у період з 30.03.2022 року до 31.08.2022 року не нараховувалась та не виплачувалась.
Натомість, у період з 30.03.2022 року до 18.07.2022 року, ОСОБА_1 здійснювалось нарахування та виплата середнього заробітку відповідно до наказу від 30.03.2022 року №53/к «Про увільнення ОСОБА_2 від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації», на підставі частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до довідки Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02.09.2022 року № 80 позивачу нараховано та виплачено за травень та червень 2022 року відповідно по 129 578, 02 грн.
Натомість, за жовтень 2022 року відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась судова винагорода.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати суддівської винагороди за жовтень 2022 року такою, що суперечить положенням ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
У преамбулі Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
За частинами першою, другою статті 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до частин 4, 5, 7, 8 статті 135 Закону №1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.
Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Частиною 9 статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
З аналізу ч.2 ст.130 Конституції України та ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII судом встановлено, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України Про судоустрій і статус суддів, що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини 5 статті 48 Закону №1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.
19.07.2022 р. набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 р. №2352-ІХ, яким у частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток замінено словами зберігаються місце роботи і посада.
Тобто у статтю 119 КЗпП України внесено зміни у частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Отже, середній заробіток як соціальна гарантія для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, перестав існувати в національному законодавстві.
Проте, суд враховує, що у рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 р. №3-рп/2013 вказано, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
У рішенні від 08.04.2016 №4-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.
Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.
Конституційний Суд України у рішенні від 04.12.2018 р. №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) також вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
У рішенні від 11.03.2020 р.№4-р/2020 у справі №1-304/2019 (7155/19) Конституційний Суд України висловив позицію, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.
Суд наголошує на тому, що Закон №1402-VIII передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди і перебування на військовій службі не є таким випадком.
Частина 10 статті 135 Закону №1402-VIII встановлює, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2022 р. у справі №990/4/22 (провадження №11-105заі22) сформувала висновок, що під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відряджені, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Невід`ємним елементом статусу суддів, зокрема, є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення. У більшості випадків, коли суддя не здійснює правосуддя (окрім випадків застосування до судді дисциплінарного стягнення), йому (судді) виплачується суддівська винагорода. Отримання від держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди, нерозривно пов`язує цю особу з її статусом судді.
У рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 вказано, що якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.
Таким чином, питання обрахунку розміру та виплати суддівської винагороди унормовується виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин вимог Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 р. №2352-ІХ.
Приймаючи рішення у справі, суд також враховує позицію Вищої ради правосуддя, яка викладена 28 грудня 2022 року, та відповідно до якої Вища рада правосуддя вважає, що суддям, тимчасово увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, суддівська винагорода має виплачуватися у повному обсязі.
Зважаючи на те, що суддя Кіровоградського окружного адміністративного суду Сагун А.В. не здійснює правосуддя внаслідок проходженням військової служби у Збройних Силах України, разом з тим виконує конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, беручи до уваги конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону України Про судоустрій і статус суддів над іншими нормами законодавства України, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплаті суддівська винагорода у повному обсязі.
Таким чином, відповідач безпідставно не нарахував та не виплатив позивачу суддівську винагороду за жовтень 2022 року.
Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач не довів правомірності своїх дій щодо обмеження суддівської винагороди позивача. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Виходячи із меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову.
Порушені права позивача підлягають відновленню шляхом визнання протиправною бездіяльності Кіровоградського окружного адміністративного суду щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за жовтень 2022 року в сумі 129 578,02 грн., а також шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суддівської винагороди за жовтень 2022 року в сумі 129 578,02 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Отже, рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць, підлягає негайному виконанню.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, а докази понесення ним інших судових витрати відсутні, виходячи з положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання бездіяльності протиправною та стягнення суддівської винагороди задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Кіровоградського окружного адміністративного суду щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за жовтень 2022 року в сумі 129 578,02 грн. (сто двадцять дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят вісім гривень дві копійки).
Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди на користь ОСОБА_1 за один місяць в сумі 129 578,02 грн. (сто двадцять дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят вісім гривень дві копійки). з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник