Справа № 640/5813/22
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5813/22 Головуючий у 1 інстанції - Катющенко В.П.
Суддя-доповідач - Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2022 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 165 від 04.08.2021 про заборону в`їзду в Україну громадянину Туркменістану ОСОБА_1 , прийняте начальником відділу аналітичної роботи та статистичної звітності Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Литвиненко А.;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 25.11.2021 про скасування посвідки на тимчасове проживання громадянина Туркменістану ОСОБА_1 , прийняте першим заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Пустовіт О.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2022 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області звернулося із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув в Україну літаком 13.12.2019. Згідно відмітки у паспорті громадянина Туркменістану № НОМЕР_1 (дійсний до 18.07.2023), в`їзд в Україну здійснено на підставі візи D, дійсної до 07.01.2020.

На підставі рішення Уманського РВ УДМС №53-03 від 04.01.2020 продовжено позивачу строк перебування до 07.02.2020.

16.01.2020 позивачу видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , а 10.02.2020 - довідка про реєстрацію місця проживання № 674/22-13 та присвоєно унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі - 313.

18.02.2020 позивач зареєструвався фізичною особою-підприємцем.

31.10.2020 громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_1 та громадянка України ОСОБА_4 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_3 , виданого 31.10.2020 Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (прізвище дружини після укладення шлюбу - ОСОБА_4 ).

28.01.2021 ОСОБА_1 документовано посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_4 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_5 від 19.05.2021, виданого Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 29.04.2021 у позивача та його дружини, ОСОБА_4 , народився син, ОСОБА_7 .

29.07.2021 до відповідача надійшов лист Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві "Про скасування посвідки на тимчасове проживання та прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну" № 1208/125/20/02-2021, у якому останній повідомив, що за результатами реалізації оперативної інформації встановлено громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за наявною оперативною інформацією прибув до України з метою незаконної легалізації на території України та налагодження функціонування схеми незаконного переправлення громадян Туркменістану на територію України. Поряд з цим, 22.07.2021 до Управління міграційної поліції надійшла заява від гр. ОСОБА_8 з приводу того, що громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , незаконно легалізувався на території України, шляхом використання документів, які мають ознаки підробки. Під час перевірки інформації, викладеної у зверненні, встановлено, що громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13.12.2019 перетнув державний кордон України у напрямку "на в`їзд" та в подальшому державний кордон не перетинав. Також, встановлено, що громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_4 . На підставі викладеного та керуючись підпунктом 4 пункту 63 (коли дії іноземця, особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні) постанови КМУ № 322 від 25.04.2018 "Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання" та ст. 12 Закону України "Про імміграцію" просять скасувати вказаному іноземцю посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_4 .

Також, у вказаному листі зазначено, що ураховуючи викладене та беручи до уваги те, що громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить загрозу інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, порушує та несе загрозу економічним відносинам власності як визначальної складової економічної безпеки держави та суспільства України, відповідно до вимог пунктів 1, 2 частини 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та інструкції "Про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україні іноземцям та особам без громадянства", затвердженої наказом МВС від 17.12.2013 № 1235, клопоче про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 3 роки.

У вказаному листі зазначено про доцільність ініціювання перед Державною міграційною службою України прийняття рішення про примусове повернення/видворення з України з подальшою забороною в`їзду на територію України відповідно до вимог ст. ст. 26, 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" ОСОБА_1 .

04.08.2021 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення № 165 про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У вказаному рішенні переписано лист Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 29.07.2021 № 1208/125/20/02-2021 та на підставі наказу МВС від 17.12.2013 № 1235 та п. 1, 2 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" заборонено громадянину Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Республіки Туркменістан № НОМЕР_1 , в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки.

Також, 25.11.2021 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на підставі підпункту 5 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322, прийнято рішення № 2840 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_4 , виданої громадянину Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись з рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку та здоров`ю населення України.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

За визначенням статті 1 Закону України від 22.09.2011 N 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон N 3773-VI) посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Відповідно до абзаців 1, 2 частини першої статті 13 Закону N 3773-VI в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю.

За визначенням статті 1 Закону України від 21.06.2018 N 2469-VIII "Про національну безпеку України" (далі - Закон N 2469-VIII):

- загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України;

- національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз;

- національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян;

- сектор безпеки і оборони - система органів державної влади, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, сил цивільного захисту, оборонно-промислового комплексу України, діяльність яких перебуває під демократичним цивільним контролем і відповідно до Конституції та законів України за функціональним призначенням спрямована на захист національних інтересів України від загроз, а також громадяни та громадські об`єднання, які добровільно беруть участь у забезпеченні національної безпеки України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Закону N 2469-VIII державна політика у сферах національної безпеки і оборони спрямована на захист: людини і громадянина - їхніх життя і гідності, конституційних прав і свобод, безпечних умов життєдіяльності; суспільства - його демократичних цінностей, добробуту та умов для сталого розвитку; держави - її конституційного ладу, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності; території, навколишнього природного середовища - від надзвичайних ситуацій.

Основними принципами, що визначають порядок формування державної політики у сферах національної безпеки і оборони, є:

1) верховенство права, підзвітність, законність, прозорість та дотримання засад демократичного цивільного контролю за функціонуванням сектору безпеки і оборони та застосуванням сили;

2) дотримання норм міжнародного права, участь в інтересах України у міжнародних зусиллях з підтримання миру і безпеки, міждержавних системах та механізмах міжнародної колективної безпеки;

3) розвиток сектору безпеки і оборони як основного інструменту реалізації державної політики у сферах національної безпеки і оборони.

Згідно зі статтею 12 Закону N 2469-VIII у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, сектор безпеки і оборони України складається з чотирьох взаємопов`язаних складових: сили безпеки; сили оборони; оборонно-промисловий комплекс; громадяни та громадські об`єднання, які добровільно беруть участь у забезпеченні національної безпеки. Функції та повноваження складових сектору безпеки і оборони визначаються законодавством України.

До складу сектору безпеки і оборони входять: Міністерство оборони України, Збройні Сили України, Державна спеціальна служба транспорту, Міністерство внутрішніх справ України, Національна гвардія України, Національна поліція України, Державна прикордонна служба України, Державна міграційна служба України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Служба безпеки України, Управління державної охорони України, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, Апарат Ради національної безпеки і оборони України, розвідувальні органи України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну військово-промислову політику.

Інші державні органи та органи місцевого самоврядування здійснюють свої функції із забезпечення національної безпеки у взаємодії з органами, які входять до складу сектору безпеки і оборони.

Пунктом 5 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.01.2014 за № 25/24802, після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Згідно пункту 6 наведеної Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Зі змісту листа Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві "Про скасування посвідки на тимчасове проживання та прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну" № 1208/125/20/02-2021 від 29.07.2021 вбачається, що за результатами реалізації оперативної інформації встановлено громадянина Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за наявною оперативною інформацією прибув до України з метою незаконної легалізації на території України та налагодження функціонування схеми незаконного переправлення громадян Туркменістану на територію України. Поряд з цим, 22.07.2021 до Управління міграційної поліції надійшла заява від гр. ОСОБА_8 з приводу того, що громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , незаконно легалізувався на території України, шляхом використання документів, які мають ознаки підробки.

В той же час, наведені доводи Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві не підтверджені жодними належними до допустимими доказами.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вказаний лист Управління міграційної політики ГУНП у м. Києві не містить жодної конкретизації документів, які мають ознаки підробки, як і не містить жодного зазначення (конкретизації) саме реалізації оперативної інформації, а тому не може вважатись обґрунтованим зверненням у розумінні пунктів 5, 6 Інструкції.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки Міністерства внутрішніх справ України серії ААА № 1224795 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Туркменістану на території України станом на 28.01.2022 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості немає та в розшуку не перебуває.

При цьому, з даних Єдиного державного реєстру судових рішень судом не встановлено жодних кримінальних проваджень стосовно позивача.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Колегія суддів також враховує прецедентну практику Європейського Суду з прав людини, який у рішенні у справі "Ljatifi v. the former Yugoslav Repablic of Macedonia" вказав, що навіть у випадку, коли справа стосується національної безпеки, концепція законності та верховенства права в демократичному суспільстві вимагають, щоб заходи з депортації, які впливають на фундаментальні права людини, були предметом змагального провадження в незалежному органі або суді, який має повноваження ефективно перевірити підстави депортації та відповідні докази, якщо необхідно, з відповідними процесуальними обмеженнями у випадку наявності інформації з обмеженим доступом. Особа повинна мати можливість оскаржити твердження державного органу про ризик для національної безпеки. Хоча оцінка державного органу того, у чому саме полягає загроза для національної безпеки, об`єктивно має значну вагу, незалежний орган або суд повинен мати можливість реагувати в справах, у яких застосування цієї концепції не ґрунтується на відповідних фактах або виявляє тлумачення "національної безпеки", що суперечить закону або загальноприйнятому значенню і є свавільним.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що матеріали справи не містять жодних доказів, на підставі яких документів Управлінням міграційної поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві зроблено висновок про наявність підстав для скасування позивачу посвідки на тимчасове проживання в Україні та прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну.

При цьому, відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що позивач на момент прийняття оскаржуваного рішення займався діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Більше того, як було зауважено судом першої інстанції, відповідач по суті, переписав лист Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві № 1208/125/20/02-2021 від 29.07.2021 у своє рішення № 165 від 04.08.2021 про заборону в`їзду в Україну позивачу.

Встановлені обставини свідчать про те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку та здоров`ю населення України.

Крім того, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач дійсно зареєстрований фізичною особою-підприємцем.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 15.07.2022, виданого Ізяславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), 05.07.2022 у позивача та його дружини, ОСОБА_4 , народилась друга дитина - донька, ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 04.08.2021 № 165 про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Туркменістан ОСОБА_1 .

Частиною 21 статті 5 Закону № 3773-VI передбачено, що технічний опис, зразки бланків посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною, знищення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (далі - Порядок № 322).

З рішення відповідача від 25.11.2021 № 2840 про скасування посвідки на тимчасове проживання позивачу вбачається, що останнє прийнято на підставі підпункту 5 пункту 63 Порядку № 322.

Згідно з підпунктом 5 пункту 63 Порядку № 322 посвідка скасовується територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі, коли уповноваженим державним органом прийнято рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства чи їх примусове видворення за межі України або про заборону подальшого в`їзду в Україну.

Отже, оскільки вище суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення № 165 від 04.08.2021 про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , то і прийняте на його підставі рішення від 25.11.2021 № 2840 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_4 , виданої громадянину Республіки Туркменістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягає також визнанню протиправним та скасуванню, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 825/1340/16 від 03.08.2018 у справі № 200/484/17-а не беруться колегією суддів до уваги, оскільки ці справи не є релевантними та спірні відносини склалися щодо інших обставин. Так, на відміну від даної справи, у справах № 825/1340/16 та № 200/484/17-а суб`єктом владних повноважень були надані докази існування вироку суду, яким позивача засуджено за вчинення злочинів, а також постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Отже, у таких справах були встановлені преюдиційні обставини, які підтверджували, що особа займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку та здоров`ю населення України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2022 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.