Справа № 240/25979/22
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м. Житомир справа № 240/25979/22

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частиної НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) із позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати їй одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити їй одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аргументуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказала, що проходила військову службу в Збройних Силах України та звільнена наказом Військової частини відповідно до п.п. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", тобто з підстав самостійного виховання дитини віком до 18 років. Наголошує, що при звільненні безпідставно не отримала одноразову грошову допомогу в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до вислуги років. Вважає, що відповідачем порушено її конституційне право на належний соціальний захист, а тому звернулася до суду за захистом порушених прав.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 07.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

23.01.2023 від представника Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки законні підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до вислуги років відсутні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.

За змістом позовної заяви ОСОБА_1 проходила військову службу у Збройних Силах України та відповідно до наказу командира НОМЕР_2 окремої механізованої бригади від 09.09.2022 № 110-рс звільнена з військової служби у запас відповідно до п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини - військовослужбовець, яка самостійно виховує дитину віком до 18 років) та наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 № 240 від 09.09.2022 виключена зі списків її особового складу та всіх видів забезпечення.

Одноразову грошову допомогу при звільненні, позивачка не отримала.

При цьому, вважаючи, що звільнена з військової служби із підстави, яка передбачає виплату такої допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, позивачка звернулася до відповідача із відповідною заявою, за результатами розгляду якої їй відмовлено у нарахуванні та виплаті вказаної допомоги, про що зазначено у листі Військової частини НОМЕР_1 № 6818 від 03.10.2022. Підставами для відмови у задоволенні заяви про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 слугував факт відсутності підстави, відповідно до якої її звільнено, у Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 (далі - Перелік).

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивачка звернулася до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у рішеннях: від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо.

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

При цьому, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 15 Закону України № 2011-XII військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Тотожна норма також передбачена абз. 4 п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей" (далі - Порядок № 393).

Аналіз викладених положень дає підстави для висновку, що право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби має, військовослужбовець (крім військовослужбовців строкової військової служби) звільнений з військової служби, в тому числі через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України та у якого вислуга 10 років і більше.

У ході судового розгляду встановлено, що позивачку звільнено з військової служби через сімейні обставини, зокрема у зв`язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років. На час звільнення зі служби у Збройних Силах України її вислуга років становила: 20 років 08 місяців 16 дні, в тому числі: 17 років 08 місяці 14 діб - календарна та 03 роки 00 місяці 02 доби - пільгова, про що свідчить наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 № 240 від 09.09.2022.

Як свідчать матеріали справи спірні правові відносини між сторонами, які беруть участь у розгляді справи, виникли з приводу підстави яка слугувала звільненню позивачки з військової служби. Дотримання ОСОБА_1 умови щодо наявності 10 і більше років вислуги відповідачем не заперечувалася.

Так, згідно з пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації): через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

За положеннями Переліку (абз.1-2) військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері).

У контексті викладено слід відмітити, що самостійне виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем дитини до 18 років є поважною обставиною, за наявності якої така особа може бути звільнена з військової служби та має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Так, позивачка звільнена з військової служби у запас відповідно до наказу командира НОМЕР_2 окремої механізованої бригади від 09.09.2022 № 110-рс відповідно до п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону 2232-XII (через такі сімейні обставини - військовослужбовець, яка самостійно виховує дитину віком до 18 років). При цьому, відмовляючи у виплаті одноразової грошової допомоги відповідач посилався на відсутність у Переліку такої підстави яка слугувала звільненню позивачки з військової служби.

Втім, суд не погоджується із таким твердженням відповідача та вважає за необхідне наголосити, що позивачка, як військовослужбовець, що звільнена з військової служби через сімейні обставини (має дитину віком до 18 років) має вислугу років, що перевищує 10 років, набула право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої абз.2 п. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII, яка повинна обраховуватися у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік її служби.

А тому, підсумовуючи викладене, суд вважає, що відповідач протиправно при звільненні ОСОБА_1 не нарахував їй одноразову грошову допомогу, передбачену абз. 2 ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII, що є підставою для визнання такої бездіяльності протиправною.

Частинами 1-2 та статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Застосовуючи механізм захисту права, порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч.2ст.245 КАС України суд вважає за необхідне зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 242-246, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 16 березня 2023 р.