Справа № 520/16283/21
Суддя: Шевченко О.В.
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2023 р. Справа № 520/16283/21
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Шевченко О.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу, визнання дій протиправними, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, в якому (з урахуванням уточнених позовних вимог) просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби №209-о від 25.09.2021 р. "Про звільнення працівника податкової міліції ОСОБА_1 ";

- поновити полковника податкової міліції ОСОБА_1 в штатній структурі Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби;

- стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2020 р. по 27.09.2021 р. у розмірі 155 338 грн. 65 коп. (сто п`ятдесят п`ять тисяч триста тридцять вісім грн. 65 коп.), з розрахунку середньоденної заробітної плати 623,85грн. (шістсот двадцять три грн. 85 коп.) за кожен робочій день;

- зобов`язати Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби, зарахувати час вимушеного прогулу до вислуги років полковника податкової міліції ОСОБА_1 ;

- зобов`язати начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби або особу, що виконує його обов`язки, призначити полковника податкової міліції ОСОБА_1 на посаду, рівнозначну тій, яку він займав до проходження служби в зоні проведення АТО або на посаду рівнозначну тій, яку він займав під час проходження служби в зоні проведення АТО, згідно з відповідною номенклатурою посад;

- стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 , понесені судові витрати;

- стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн., завдану протиправними діями його посадових осіб;

- рішення суду в частині поновлення полковника податкової міліції ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, звернути до негайного виконання.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що оспорюваний наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № 209 від 25.09.2020, яким звільнено полковника ОСОБА_1 з податкової міліції у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), є протиправним та підлягає скасуванню, решта позовних вимог, які є похідними.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2021 року відкрито спрощене провадження по справі. Призначено судове засідання. Запропоновано відповідачу надати до суду відзив на позов в установлений строк.

Проте, представником відповідача відзиву на позов у встановлений судом строк до канцелярії суду не надходило, причин поважності його неподання відповідачем не повідомлено.

Згідно положень ч.4 ст. 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до ч.6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Крім того, ухвалою суду від 09.11.2021 року визнано обов`язковою явку уповноваженого представника відповідача - Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, у призначені судові засідання по даній адміністративній справі, та витребувано у відповідача, Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, документи по справі.

Ухвалою суду від 30.11.2021 року стягнуто з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби в дохід Державного бюджету України штраф в розмірі 6810,00 грн. у зв`язку з невиконанням ухвали суду про витребування документів та визнання обов`язковою явки представника відповідача в судове засідання та ухвалою суду від 30.11.2021 року визнано обов`язковою явку уповноваженого представника відповідача та витребувано в нього додаткові документи.

Копії вказаних ухвал направлено на адресу відповідача, що підтверджено матеріалами справи.

Однак, станом на 15.03.2023 року відповідач витребуваних документів не надав, причин їх неподання також не повідомив.

Ухвалою суду від 14.12.2021 року в задоволенні заяви представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду відмовлено.

Також, ухвалою суду від 14.12.0221 року, занесеною до протоколу судового засідання від 14.12.2021 року, залишено без задоволення заяву представника відповідача про заміну відповідача.

Суд звертає увагу, що ухвалами суду від 10.02.2022 року та від 06.02.2023 року (повторно) було витребувано у Державної фіскальної служби України належним чином засвідчені копії відповідних документів та інших доказів, що мають значення для розгляду справи по суті.

Копії вказаних ухвал направлено на адресу ДФС України, що підтверджено матеріалами справи. Проте, станом на 15.03.2023 року ДФС України витребуваних документів не надала, причин їх неподання також не повідомила.

Оскільки в судове засідання, призначене на 07.03.2023 року сторони по справі не з`явилися, від позивача надійшла заява щодо розгляду справи за його відсутності, на підставі положень ч.9 ст.205 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в органах податкової міліції з 2000 року.

В період з 15.02.2016 по 22.02.2018 ОСОБА_1 за особистим волевиявленням проходив службу на посадах Управління оперативного забезпечення на окремих територіях зон АТО Головного управління ДФС у Донецькій області.

Наказом Державної фіскальної служби України №287-о від 21.02.2018 позивача з 22.02.2018 відряджено для подальшого проходження служби у розпорядження Офісу великих платників податків ДФС на строк до двох місяців, у зв`язку з чим звільнений з посади завідувача четвертого сектору управління оперативного забезпечення на окремих територіях зон АТО Головного управління ДФС у Донецькій області.

В подальшому наказом Офісу великих платників податків ДФС №171-о від 21.02.2018 ОСОБА_1 зараховано у розпорядження відповідача на строк до двох місяців.

Наказом Офісу великих платників податків ДФС №865-0 від 10.09.2018 позивача, за відсутністю його згоди, призначено на посаду старшого оперуповноваженого з ОВС третього відділу міжрегіонального оперативного управління Офісу великих платників податків ДФС, що є нижчою займаній ним до цього часу.

Не погодившись з вищевказаним наказом позивач оскаржив його до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 у справі №520/9051/18, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Офісу великих платників податку ДФС України №865-о від 10.09.2018р. В решті вимог позов залишено без задоволення. Вказане рішення суду набрало законної сили 20.11.2019.

В силу ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, як зазначив позивач протягом 2019-2021 роки він неодноразово звертався до керівництва Державної фіскальної служби України зі скаргами на протиправну бездіяльність з боку посадових осіб Офісу великих платників податків ДФС щодо не пропонування та не призначення протягом тривалого часу на посаду.

27 липня 2021 року позивачем особисто на поштовому відділенні № НОМЕР_1 "Укрпошта" отримано поштове відправлення від Офісу великих платників податків ДФС України за трек кодом 02. Дане відправлення містило лист від 09.07.2021 №173/14/28-97-11, зі змісту якого позивач дізнався, що його звільнили за віком з 28.09.2020, відповідно до наказу №209-0 від 25.09.2020.

Позивач не погодившись зі спірним наказом Офісу великих платників податків України №209-0 від 25.09.2020, звернувся до суду з даним позовом.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно пункту 353.1 статті 353 Податкового кодексу України, особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

З правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002р. №8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України статусу, посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-XII) слідує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Правовідносини з приводу проходження служби у податковій міліції унормовані законодавцем у приписах Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 348.1 статті 348 Податкового кодексу України, податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних контролюючих органів, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.

Підпунктом 353.4.2 пункту 353.4 статті 353 Податкового кодексу України встановлено, що особам, яких прийнято на службу до податкової міліції на посади старшого начальницького складу, присвоюються такі спеціальні звання: полковник податкової міліції; підполковник податкової міліції; майор податкової міліції.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки врегульовано приписами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (в редакції чинній на момент винесення спірного наказу).

Відповідно до п. 2 Положення № 114 особам, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ, присвоюються спеціальні звання, зокрема, полковник міліції, яке відноситься до старшого начальницького складу.

Приписами п. 7 Положення № 114 встановлений граничний вік перебування на службі, у даному випадку, для позивача, який мав звання полковника податкової міліції - 50 років.

За правилами п. 8 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку.

Відповідно до пункту 47 Положення з метою вдосконалення діяльності органів внутрішніх справ, підвищення ефективності їх роботи, поліпшення добору, розстановки і виховання кадрів, стимулювання підвищення кваліфікації, ініціативності, творчої активності та відповідальності працівників за доручену справу проводиться атестація осіб рядового і начальницького складу. При цьому всебічно оцінюються їх ділові, професійні, моральні та особисті якості, рівень культури і здатність працювати з людьми, робляться висновки про відповідність займаній посаді і даються рекомендації щодо подальшої служби.

Пунктом 48 Положення встановлено, що атестація осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу проводиться на кожній із займаних посад через чотири роки, а також при призначенні на вищу посаду, переміщенні на нижчу посаду і звільненні з органів внутрішніх справ, якщо переміщення по службі або звільнення провадиться по закінченні року з дня останньої атестації, а у виняткових випадках незалежно від цього строку.

Відповідно до підпункту "а" пункту 62 Положення, звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби.

Згідно з підпунктом "а" пункту 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення. Крім того, за віком можуть бути звільнені особи середнього начальницького складу, які мають вислугу 20 і більше років (у пільговому обчисленні), і яким до досягнення встановленого віку перебування на службі залишилося 3 роки і менше, а за їх бажанням при досягненні цього віку - незалежно від наявності вислуги років.

Відповідно до пункту 70 Положення № 114 звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ.

23 липня 2020 року позивачем направлено в.о. Голові Державної фіскальної служби України полковнику податкової міліції ОСОБА_2 рапорт, в якому ОСОБА_1 виявив бажання залишитись на службі в податковій міліції понад граничний термін перебування на службі, терміном на 5 років до 09.08.2025 року, відповідно до п.8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, що підтверджується описом вкладення та накладною про відправлення від 23.07.2020.

Вказаний рапорт отриманий відповідачем 28.07.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення за трек кодом №110.

Листом від 30.07.2020 №211/14/28-97-21-02-12 Офіс великих платників податків ДФС України повідомив полковника податкової міліції Юрія Корлюка про те, що йому необхідно прибути 05 серпня 2020 року об 11 годині на атестаційну комісію.

Як зазначив позивач вищевказаний лист отримано ним 07.08.2020.

Листом від 07.08.2020 позивач повідомив відповідача про те, що лист, яким його інформовано про дату та час проведення атестації отримано ним лише 07.08.2020, тобто після дати проведення атестації, у зв`язку із чим ОСОБА_1 просив в.о. начальника Офісу великих платників податків ДФС перенести дату прибуття на атестаційну комісію.

Вищевказаний лист позивача отримано представником Офісу великих платників податків ДФС за довіреністю 12.08.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення за трек кодом 4683.

Наказом в.о. начальника Офісу великих платників податків ДФС від 25 вересня 2020 року №209 на підставі рапорту першого заступника начальника міжрегіонального оперативного управління полковника ОСОБА_3 , подання на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 64 підпунктом "а" (за віком) звільнено з податкової міліції у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) полковника податкової міліції ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доказів направлення та вручення спірного наказу позивачу, відповідачем суду не надано.

Проте, як зазначив позивач вказаний наказ, отриманий ним 27.07.2021.

Порядок організації діяльності атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції ДФС України визначено Положенням про атестаційну комісію по роботі з працівниками податкової міліції Державної фіскальної служби України, затвердженого наказом ДФС України від 17.10.2014 року №198.

Відповідно до підпунктом 16.2 пункту 16 Положення №198 графік проведення атестацій затверджується наказом керівника органу ДФС України і доводиться до відома працівників податкової міліції (під підпис) про час та місце засідання атестаційної комісії, які підлягають атестації не пізніше ніж за десять днів до її проведення.

Матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачем належними доказами, що про дату, час та місце проведення атестації ОСОБА_1 повідомлено після спливу двох днів від дати проведення атестації.

Згідно підпунктом 16.4 пункту 16 Положення Атестація проводиться як правило в присутності працівника, який проходить атестацію на засіданні атестаційної комісії в день, встановлений графіком. У разі неявки атестата на засідання без поважних причин атестаційна комісія має право провести атестацію за його відсутності. До поважних причин у цьому випадку можна віднести: хворобу, відпустку за сімейними обставинами, відрядження тощо. В разі виникнення поважних причин, особа яка атестується, повинна попередити (не менше ніж за добу) секретаря атестаційної комісії письмового або по телефону.

Відповідно до підпунктом 16.5 пункту 16 Положення №198 працівник, який атестувався, ознайомлюється з висновком атестаційної комісії в атестаційному листі (додаток 1), ставить свій підпис і дату. У разі незгоди з висновком атестаційної комісії працівник, який атестувався, щодо якого прийнято рішення, має право протягом 3 днів з часу ознайомлення з рішенням, подати мотивований рапорт на ім`я керівника, який має право призначати його на посаду.

Пунктом 11 Положення №198 визначено, що атестаційна комісія вважається правомочною та засідання проводиться за умови присутності на засіданні не менше двох третин від її складу. Висновки атестаційної комісії приймаються простою більшістю голосів членів присутніх на засіданні і підписуються головою та секретарем атестаційної комісії, який підписують члени комісії, які були присутні на засіданні. Висновки атестаційної комісії за формою, визначеною у додатку 1 до Положення, затверджуються Головою атестаційної комісії, а у разі його відсутності заступником Голови атестаційної комісії.

Відповідно до підпунктом 16.6 пункту 16 Положення № 198, за результатами атестації, атестаційна комісія приймає одну з таких рекомендацій, зокрема, підлягає звільненню з податкової міліції (через службову невідповідність, за віком, станом здоров`я згідно з висновками військово-лікарської комісії чи з інших причин).

Виходячи з аналізу вказаного Положення № 198, суд дійшов висновку, що відповідач перед звільненням позивача повинен був провести атестацію та прийняти рекомендації про продовження служби понад граничний вік перебування на службі або про звільнення за віком чи за станом здоров`я.

Аналізуючи вказані норми права в їх сукупності, відповідачем безпідставно невраховано невчасне повідомлення позивача про дату, час та місце проведення атестації та відповідно не вчинено дій передбачених Положеннями №114 та №198 для призначення повторної дати атестації.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідно до вимог Положення, у Офісу великих платників податків ДФС наявний обов`язок проведення атестації осіб старшого начальницького складу на кожній із займаних посад, зокрема, і при звільненні особи з органів внутрішніх справ.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 20 вересня 2019 року у справі №420/6226/18, від 03 грудня 2020 року у справі №816/4690/15, що в силу приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Поряд із цим, позивач в обґрунтування доводів позову та незаконності прийнятого наказу про звільнення посилався на те, що відповідачем проігноровані неодноразові звернення ОСОБА_1 щодо направлення останнього на військоволікарську комісію, що на думку позивача порушує його право на належний соціальний захист.

З приводу вказаного, суд зазначає наступне.

Пунктом 17 Положення № 198 визначено, що атестаційна комісія визначає рівень професійної придатності працівника, вносить пропозиції про проведення службової перевірки, а також надає рекомендації про направлення працівника на обслідування військово-лікарською комісією з метою визначення шкоди, завданою здоров`ю працівника в процесі його оперативно-службової діяльності.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач звертався до відповідача із заявами від 12.12.2018, 22.10.2019, 17.12.2019, 27.07.2021 з проханням надати направлення для проходження військово-лікарської комісії у Державній установі "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області", у зв`язку із погіршенням стану здоров`я. Вказані заяви направлялись відповідачу на електронну адресу та засобами поштового зв`язку, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Листом від 20.11.2019 №1128/К/28-04-03-18 Офіс великих платників податків ДФС надав позивачу відповідь на його заяву від 22.10.2019, де посилався на пп. "б" п.6.1 наказу Міністра оборони України №402 "Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України", яким передбачено, що направлення на медичний огляд проводиться прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами, на підставі відповідних документів.

Також, у листі відповідач посилався на пункт 6.2 вказаного наказу, де зазначено, що на військовослужбовців, які направляються на медичний огляд ВЛК у мирний час, подаються, зокрема, службова характеристика для проведення медичного огляду військово-лікарською комісією. У тексті характеристики наводиться інформація щодо освіти військовослужбовця, який ВВНЗ і коли закінчив, навчання в інших навчальних закладах, у тому числі закордонних, особливостей проходження військової служби, служби за кордоном, у складі миротворчого персоналу, миротворчого контингенту, військових місіях, участі у бойових діях тощо, обов`язково зазначається думка командування військової частини щодо фізичного стану, фактичної працездатності військовослужбовця, виконання ним своїх службових обов`язків за станом здоров`я та можливість подальшого проходження ним військової служби на займаній посаді, призначення на посаду з меншим обсягом обов`язків, на нижчу посаду тощо. Службова характеристика обов`язково надається в мирний час у разі направлення військовослужбовця на медичний огляд командиром військової частини (начальником) за місцем проходження ним служби. Враховуючи, що з лютого 2019 року по цей час щодо визначення службового становища ОСОБА_1 (призначення/скасування призначення) продовжуються судові розгляди, зокрема справи №520/9051/18, порушене питання у заяві від 22.10.2019 вирішити позитивно, на жаль, неможливо.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.04.2017 № 285 затверджено Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, яке визначає організацію діяльності медичних (військово-лікарських) комісій МВС щодо проведення лікарської та військово-лікарської експертизи (п. 1 Положення №285).

Також, за п. 5 вказаного положення при здійсненні військово-лікарської експертизи щодо військовослужбовців, резервістів, кандидатів на військову службу за контрактом, кандидатів до вступу до ВВНЗ ВЛК керуються Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402.

Щодо посилання відповідача на Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, при оформленні направлення на ВЛК до державної установи територіально-медичного об`єднання МВС України в області, для визначення стану здоров`я кандидата на службу, працівника податкової міліції, медичний огляд проводиться відповідно до наказу МО України від 14.08.2008 № 402, суд зазначає наступне.

Так, за вказаним Положенням військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Суд зазначає, що положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України стосується кандидатів на службу та чинних працівників, проте вказаний нормативний акт є спеціальним та стосується лише певної категорії осіб.

Крім того, з огляду на викладене, застосування як Положення № 285 так і Положення про ВЛЕ у ЗС України залежить від завдання поставленого перед військо-лікарською комісією.

За п. 5 Положення № 285 військово-лікарська комісія у своїй роботі керуються чинним законодавством України, цим Положенням, іншими нормативно-правовими актами з питань військово-лікарської експертизи.

В свою чергу, позивач просив видати направлення для проходження медико-соціальної експертизи за місцем реєстрації для визначення придатності до служби за станом здоров`я на час перебування на службі та причинного зв`язку захворювання.

За таким направленням постанови військово-лікарської комісії щодо ступеня придатності до служби колишніх поліцейських, колишніх військовослужбовців, осіб рядового й начальницького складу, причинного зв`язку їх захворювань, травм (поранень) приймаються ВЛК відповідно до цього Положення, законодавства чинного на момент звільнення зазначених осіб зі служби (абз. 7 п. 5 Положення № 285), тобто у даному випадку Положення про ВЛЕ у ЗС України не застосовуються.

Так, одним із основних завдань відповідно до п. 3 Розділу І Положення № 285 є визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, контузій і каліцтв у поліцейських, що проходять службу, звільняються зі служби та звільнились зі служби, військовослужбовців НГУ, колишніх військовослужбовців, колишніх осіб рядового й начальницькою складу органів внутрішніх справ.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що позивач, як працівник відповідача, не може бути обмежений в соціальному захисті та реалізації права на проходження обстеження та військово-лікарської експертизи на предмет пов`язаності його захворювання із проходження ним служби. Таке право має бути реалізоване шляхом звернення до підрозділу кадрового забезпечення за місцем служби для отримання направлення на проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи до ВЛК за місцем проживання.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що безпідставно не відреагувавши на прохання позивача надати йому направлення на проходження ВЛК за місцем проживання, Офіс великих платників податків ДФС обмежив позивача у соціальному захисті та реалізації права на проходження обстеження та військово-лікарської експертизи на предмет пов`язаності його захворювання із проходженням ним служби.

Враховуючи вище наведене, беручи до уваги наявність юридично значимих та суттєвих порушень відповідачем процедури звільнення позивача, суд дійшов висновку про визнання спірного наказу протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ст. 2401 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу.

Кодекс законів про працю України не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235 та у ст. 2401 КЗпП України. Відтак суд, встановивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що вкладена в постановах від 11 лютого 2021 року у справі № 640/21065/18, від 27 квітня 2021 року у справі № 826/8332/17, від 31 травня 2021 року у справі № 0840/3202/18.

Під час розгляду справи судом встановлено, що Офіс великих платників податків ДФС перебуває у стані припинення, однак державну реєстрацію його припинення як юридичної особи не проведено.

У зв`язку з цим, суд вважає необхідним застосувати ч. 1 ст. 235 КЗпП України та поновити позивача в штатній структурі Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, з урахуванням того, що на момент звільнення позивач перебував у розпорядженні згідно наказу Офісу великих платників податків ДФС №171-о від 21.02.2018.

Поряд із тим, п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, передбачено, що в разі незаконного звільнення працівника та поновлення його на роботі запис про звільнення визнається недійсним, тобто стаж роботи такого працівника вважається безперервним.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (в редакції чинній на момент винесення спірного наказу), у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Згідно частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно з абзацами 1, 3, 4 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 Порядку № 100 в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Пунктом 5 Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

З рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 у справі №520/9051/18, яке набрало законної сили 20.11.2019, встановлено, що з 15.02.2016р. по 22.02.2018р. позивач проходив службу на посаді завідувача четвертого сектору управління оперативного забезпечення на окремих територіях зон АТО ГУ ДФС у Донецькій області, та його посадовий оклад становив 7 190,00 грн.

Як зазначив позивач у позові останнє грошове забезпечення сплачено йому відповідачем під час перебування у розпорядженні, відповідно до останньої займаної посади завідувача сектору за березень 2018 року та квітень 2018 року.

Крім того, позивач зазначив, що в березні 2018 року ним відпрацьовано 22 робочі дні, а в квітні 2018 року 14 робочих днів.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 399,44 грн (7190,00 грн. (посадовий оклад) х 2 (останні два місяця роботи)/36 (кількість відпрацьованих календарних днів за останні два місяця роботи: березень, квітень 2018 року)).

Час вимушеного прогулу, починаючи з дня, наступного після звільнення по день ухвалення рішення про поновлення на посаді складає (з 29.09.2020 (наступний день після звільнення) по 15.03.2023 (день винесення рішення про поновлення позивача на посаді)) 627 робочих днів.

Таким чином, для розрахунку середнього заробітку позивача, що підлягає стягненню з Офісу великих платників податків ДФС необхідно помножити середньоденну заробітну плату позивача на кількість днів вимушеного прогулу (399,44 грн х 627 робочих днів = 250 448,88 (двісті п`ятдесят тисяч чотириста сорок вісім грн.. 88 коп.).

Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 520/8684/18, які враховуються судом в силу положень ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо позовних вимог в частині стягнення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 25000,00 грн., завдану протиправними діями його посадових осіб, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стаття 1167 Цивільного кодексу України визначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з вищезазначеного, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме рішення, дія, чи бездіяльність відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконного рішення, дії, чи бездіяльності відповідача.

При цьому, суд вважає необхідним зазначити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім того, позивач не обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведений факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю та виною останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині виплати стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Суд зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не доведено належними та допустимими доказами правомірності прийнятого наказу №209-о від 25.09.2021р. "Про звільнення працівника податкової міліції ОСОБА_1 ".

За таких підстав, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог адміністративного позову ОСОБА_1 .

З приводу клопотання про відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу при розгляді даної справи, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 139 КАС України передбачено стягнення судових витрат стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 6 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).

Суд звертає увагу, відповідачем не надано до суду заперечень щодо суми понесених витрат на правничу допомогу та її зменшення.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Таким чином, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 року по справі № 820/4263/17.

Як свідчать матеріали справи, між Адвокатом Полікановим А.М. (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт) 02.08.2021 року укладено Договір № 2/08 про надання правової допомоги (у адміністративному провадженні), за умовами пункту 1.1. розділу І якого Адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу ОСОБА_1 у адміністративній справі, яка включає: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складання звернень (заяв, скарг, пропозицій, запитів тощо) та інших документів правового характеру, складання процесуальних документів (в тому числі, але не виключно: заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства), представництво інтересів Клієнта в усіх органах державної влади, місцевого самоврядування, перед громадянами та юридичними особами; представництво інтересів Клієнта в Харківському окружному адміністративному суді, на стадії апеляційного провадження - в Другому апеляційному адміністративному суді, на стадії касаційного провадження - в Верховному Суді.

Додатком №1 до Договору про надання правової допомоги (у адміністративному провадженні) від 02 серпня 2021 року визначено порядок та умови оплати послуг адвоката. Розмір гонорару Адвоката за виконані роботи та який сплачується Клієнтом в ході виконання доручення в загальній сумі складає 24 000,00 грн.

Також, 30.11.2021 року сторонами Договору про надання правової допомоги (у адміністративному провадження) від 02.08.2021 року підписано Акт №1 наданих адвокатських послуг на правову допомогу за договором №2/08 від 02.08.2021 року, за яким Адвокат надав Клієнту правову допомогу, а саме:

- Надання усних консультацій з правових питань, роз`яснень положень Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Кодексу Законів про працю України, «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», відомчих нормативно-правових актів, що виникли у Клієнта у зв`язку зі зверненням до адміністративного суду - вартість послуги 1 200,00 грн. (1 год.);

- Складання позовної заяви від 27.08.2021 р. (з усуненням недоліків визначених ухвалою від 01.09.2021р.) - вартість послуги 7 200,00 грн. (6 год.);

- Розрахунок суми грошового забезпечення за вимушений прогул - вартість послуги 2 400,00 грн. (2 год.);

- Складання клопотання про витребування копії індивідуального акта від 27.08.2021 року - вартість послуги 600,00 грн. (0,5 год.);

- Виготовлення ксерокопій - вартість послуги 100,00 грн. (0,5 год.);

- Складання процесуальних документів (заяви) - вартість послуги 600,00 грн. (0,5 год.).

Всього 12 100,00 грн.

В квитанції №30112021 від 30.11.2021 року, підписаній адвокатом Полікановим А.М., зазначено, що вартість адвокатських послуг склала 12 100,00 грн. Вказана сума сплачена клієнтом ОСОБА_1 в повному обсязі.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (постанова Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі №280/569/21).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вищевказаний висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою в постанові від 23.04.2019 року по справі №826/9047/16.

Понесені витрати, пов`язані зі складанням клопотання про витребування копії індивідуального акта (600,00 грн.) та складання процесуальних документів (заяви) (600,00 грн.) нерозривно пов`язане зі складанням адміністративного позову, та не можуть бути враховані як окремі послуги. Крім того, позивачем не зазначено, які саме процесуальні документи (заяви) ним було складено в рамках даної адміністративної справи, окрім позовної заяви.

Також, представником позивача не зазначено, які саме ксерокопії ним виготовлялися та надавалися до суду в рамках надання адвокатських послуг, визначених в акті №1 від 30.11.2021 року, вартість якої складає 100,00 грн.

Також, в акті наданих адвокатських послуг зазначено здійснення розрахунку суми грошового забезпечення за вимушений прогул, вартість якої складає 2 400,00 грн. Суд не розцінює це як адвокатську послугу в рамках розгляду даної справи, оскільки в разі поновлення звільненої особи в штатній структурі державного органу, розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за відповідний період здійснюється судом в силу положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. №100.

Враховуючи предмет позову та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг в рамках договору № 2/08 від 02.08.2021 року про надання правової допомоги (у адміністративному провадженні), а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне присудити на користь позивача шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правову допомогу у сумі 8 400,00 грн. (1 200,00 грн. за надання усних консультацій з правових питань, роз`яснень законодавчих норм, 7 200,00 грн. за складання позовної заяви).

Таким чином, заявлене клопотання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 ) до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (, адреса: 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11 г) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби №209-о від 25.09.2021р. "Про звільнення працівника податкової міліції ОСОБА_1 ".

Поновити полковника податкової міліції ОСОБА_1 , з 29.09.2020р. в штатній структурі Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Зобов`язати Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби вирішити питання щодо подальшого проходження полковником податкової міліції ОСОБА_1 служби з урахуванням висновків суду по даній справі.

Зобов`язати Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби зарахувати час вимушеного прогулу до вислуги років полковника податкової міліції ОСОБА_1 .

Стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2020 р. по 15.03.2023 р. у розмірі 250 448 (двісті п`ятдесят тисяч чотириста сорок вісім) грн. 88 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, підлягає негайному виконанню.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 8400 (вісім тисяч чотириста) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби ().

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Шевченко О.В.