Справа № 280/5166/22
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2023-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 березня 2023 року м. Дніпросправа № 280/5166/22

Головуючий суддя І інстанції - Прудивус О.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді (доповідача): Іванова С.М. ,

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року в адміністративній справі №280/5166/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними рішень і бездіяльності суб`єктів владних повноважень та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач 2), в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача 2 від 17.02.2022 № 50 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного стажу;

визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо невиплати пенсії позивачу;

зобов`язати відповідача 1 поновити виплату пенсії позивачу з дня її припинення з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року адміністративний позов позивача було задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 17.02.2022 № 50 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного стажу.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з дня її припинення з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що у останнього відсутні правові підстави для зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 16.12.1992 року по 07.07.1998 року, оскільки у записах у трудовій книжці за спірні періоди роботи відсутні дати протоколів на підставі яких було прийнято позивача на роботу та звільнено з роботи. Зауважено про безпідставність зобов`язання нарахувати компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії у зв`язку з тим, що суми пенсії не нараховані.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, на підставі ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 04.01.2022 відповідач 1 призначив позивачу пенсію за віком згідно зі ст. 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV), розмір якої становив 2 433,95 грн. (а.с.12).

У лютому 2022 року відповідачем 2 були проведені контрольні заходи по пенсійній справі позивача, в ході яких виявилось, що до його страхового стажу пенсійний орган безпідставно врахував період роботи з 16.12.1992 по 07.07.1998, оскільки вказаний запис внесений до трудової книжки позивача з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі Інструкція № 162), а саме в підставі внесення запису про зарахування на роботу та звільнення з роботи відсутня дата протоколу про його зарахування та звільнення.

25.07.2022 представник позивача адвокат Матюгін Є.Д. направив відповідачу 1 адвокатський запит, в якому просив повідомити про підстави та момент припинення виплати позивачу пенсії, призначеної з 04.01.2022 (а.с.6).

Крім того, представником позивача адвокатом Матюгіним Є.Д. засобами електронного поштового зв`язку 25.07.2022 на адресу Пенсійного Фонду України була направлена скарга, в якій останній просив дати вказівку відповідачу 1 поновити позивачу виплату пенсії з наступного дня за днем її припинення з нарахуванням відповідної компенсації за несвоєчасну виплату та встановити контроль за виконанням власних вказівок (а.с.14).

Листом від 27.07.2022 № 0800-0205-8/30496 відповідач 1 поінформував представника позивача адвоката Матюгіна Є.Д., що в трудовій книжці позивача в записах 23-24 про період роботи з 16.12.1992 по 07.07.1998 відсутня дата протоколу на зарахування та звільнення. Для зарахування вказаного періоду роботи позивачу необхідно надати уточнюючу довідку про період роботи. Також відповідач 1 зазначив, що рішенням відповідача 2 від 17.02.2022 № 50 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного стажу в обсязі 28 років. З лютого 2022 року позивачу припинена виплата пенсії (а.с.9).

У свою чергу, Пенсійний Фонд України 23.08.2022 склав та направив позивачу лист № 2800-030201-8/35097, в якому зазначив, що з 04.01.2022 йому була призначена пенсія за віком. При перевірці матеріалів пенсійної справи позивача виявлено, що до його страхового стажу безпідставно врахований період роботи з 16.12.1992 по 07.07.1998, оскільки вказаний запис внесено до трудової книжки з порушенням Інструкції № 162 (у підставі внесення запису про зарахування на роботу та звільнення з роботи відсутня дата). Вказаний запис потребує уточнення. Також Пенсійний Фонд України зауважив, що тривалість страхового стажу було переглянуто (а.с.7). Не погодившись з вказаними доводами відповідача, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач 1 належним чином обчислив страховий стаж позивача (у тому числі період роботи позивача з 16.12.1992 по 07.07.1998) та правомірно призначив йому 04.01.2022 пенсію, згідно зі ст. 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV. У свою чергу, рішення відповідача 2 від 17.02.2022 № 50 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного стажу є протиправним.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній визначені Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року (далі - Порядок № 637).

Так, відповідно до п. 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для прийняття Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області рішення від 17.02.2022 № 50 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком були висновки останнього щодо того, що до його страхового стажу пенсійний орган безпідставно зарахував період роботи з 16.12.1992 по 07.07.1998, оскільки вказаний запис внесений до трудової книжки позивача з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі Інструкція № 162), а саме в підставі внесення запису про зарахування на роботу та звільнення з роботи відсутня дата протоколу про його зарахування та звільнення.

Відповідні вимоги щодо заповнення трудових книжок містяться і в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція № 58).

Відповідно до пункту 1 Інструкції № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З огляду на зазначене, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Вказані правові висновки також відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладеним в постановах від 09.08.2019 року по справі № 654/890/17 та від 21.02.2018 у справі №687/975/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявні в трудовій книжці недоліки свідчать лише про неналежне заповнення трудової книжки роботодавцем та жодним чином не впливають на факт перебування позивача із вказаним підприємством у трудових відносинах, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача 2 від 17.02.2022 № 50 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного стажу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується правомірності зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити нарахування компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок).

Згідно із ст. 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Пункти 1, 2 Порядку відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У п. 4 Порядку закріплено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у ст. 3 Закону № 2050-ІІІ та п. 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Водночас, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного суду, викладеній в постанові від 10.04.2019 року у справі № 686/13725/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Отже, з огляду на встановлення факту протиправної невиплати позивачу пенсії, зобов`язання пенсійного органу здійснити компенсацію втрати частини доходів відповідає приписам чинного законодавства.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року в адміністративній справі №280/5166/22 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком наявності підстав передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко