Справа № 240/10437/22
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом Головного управління Національної поліції в Житомирській області до ОСОБА_1 про стягнення вартості предметів,
Головне управління Національної поліції в Житомирській області (далі позивач, ГУ НП в Житомирській області) звернулося до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 (далі відповідач, ОСОБА_1 ) вартості предметів однострою у розмірі 5615,45 грн.
На обґрунтування позовних вимог ГУ НП в Житомирській області зазначає, що відповідач після звільнення зі служби в поліції на підставі пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення) добровільно не відшкодував вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, у розмірі 5615,45 гривень. У зв`язку з цим, Головне управління Національної поліції в Житомирській області звернулося до суду для стягнення з відповідача вказаних коштів.
Ухвалою суду від 20 червня 2022 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
12 липня 2022 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначив, що ГУ НП в Житомирській області порушив порядок дій, які має вчинити керівник відповідного органу поліції з метою відшкодування з поліцейського вартості предметів однострою особистого користування, оскільки позивач не пізніше ніж за 5 робочих днів до звільнення відповідача зі служби не видав наказ про відшкодування особою вартості предметів однострою. Крім того, вказав, що на розгляді у суду перебуває справа № 240/9719/22 за його позовом до ГУ НП в Житомирській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді. У зв`язку з вище наведеним, відповідачем також подано клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Житомирського окружного адміністративного суду у справі №240/9719/22.
27 липня 2022 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій вказує, що видання наказу про відшкодування особою вартості предметів однострою особистого користування пізніше ніж за 5 робочих днів до звільнення поліцейського зі служби, не відміняє обов`язку у відповідача відшкодувати вартість таких речей. Також позивач заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн, оскільки її розмір є завищеним та не підтверджений належними доказами про оплату.
На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що капрал поліції ОСОБА_1 проходив службу на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області.
Наказом начальника ГУ НП в Житомирській області від 06 травня 2022 року №443 до відповідача застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.
Наказом від 09 травня 2022 року №224 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).
Наказом від 07 липня 2022 року №321 о/с «По особовому складу» внесено зміни до наказу від 09 травня 2022 року №224 о/с, зокрема, в частині дати звільнення відповідача. Підставою для прийняття такого наказу став рапорт начальника відділу правового забезпечення ГУ НП в Житомирській області та електронні листки непрацездатності ОСОБА_1 .
Згідно довідки від 09 травня 2022 року №42 вартість отриманих ОСОБА_1 під час проходження служби предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився станом на дату звільнення його зі служби в поліції, становила 5615,45 гривень.
У наказі про звільнення зі служби також вказано, що сума до відшкодування ОСОБА_1 вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, складає 5615,45 гривень.
Матеріалами справи підтверджується, що копії наказу Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 09 травня 2022 року №224 о/с та довідки від 09 травня 2022 року №42 були отримані ОСОБА_1 , що підтверджується відміткою про їх отримання.
У зв`язку з несплатою ОСОБА_1 в добровільному порядку коштів з відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, у розмірі 5615,45 гривень, ГУ НП в Житомирській області звернулося з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Приписами частин 1 та 3 статті 59 Закону України №580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені в статті 77 Закону України №580-VIII, пункт 6 частини 1 якої передбачає, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Відповідно до частин 1, 2 та 4 статті 20 Закону України №580-VIII поліцейські мають єдиний однострій. Поліцейський отримує однострій безоплатно. Зразки предметів однострою поліцейських затверджує Кабінет Міністрів України.

Правила носіння та норми належності однострою поліцейських затверджує Міністр внутрішніх справ України.

Механізм забезпечення поліцейських одностроєм згідно з нормами належності однострою поліцейських (у мирний час), організацію його використання та обліку визначає Порядок №772.

Відповідно до пункту 2 Розділу І цього Порядку, однострій це загальна назва форменого одягу поліцейського, що складається з предметів, які видаються в тимчасове користування для виконання службових завдань, тренувань, навчань, занять тощо (інвентарне майно), та предметів особистого користування, які видаються в постійне користування і не використовуються як інвентарне майно. Строк носіння (експлуатації) предметів однострою час, установлений нормами належності, протягом якого предмет має носитися або перебувати в експлуатації.

Згідно пункту 3 цього Розділу одностроєм забезпечуються поліцейські, зокрема, які проходять службу на відповідних посадах у Національній поліції України.

Пунктами 1 та 4 Розділу ІІ Порядку №772 визначено, що забезпечення одностроєм у поліції здійснюється централізовано структурним підрозділом центрального органу управління поліцією з питань матеріально-технічного та ресурсного забезпечення.

Отримання предметів однострою здійснюється на підставі відповідного рішення керівництва поліції.

Відповідно до пунктів 1, 2 та 3 Розділу ІІІ Порядку №772 строк носіння (експлуатації) предметів однострою починає обчислюватися з дня фактичної видачі їх у користування (експлуатацію). Час зберігання предметів однострою на складі не зараховується до строку їх носіння (експлуатації). На кожного поліцейського для здійснення контролю за станом використання ним предметів однострою згідно з нормами належності та за строками їх носіння (експлуатації) оформлюється арматурна картка. Облік предметів однострою в арматурній картці ведеться з дати призначення поліцейського на відповідну посаду або зарахування на навчання до закладів вищої освіти (далі ЗВО) згідно з наказом по особовому складу.

Згідно пунктів 1- 4 Розділу V Порядку №772 предмети однострою особистого користування передаються поліцейським безоплатно. Предметами однострою особистого користування забезпечуються поліцейські, визначені в пункті 3 розділу I цього Порядку, із дня призначення на посаду або зарахування на навчання до ЗВО. Предмети однострою особистого користування видаються поліцейським на майбутній термін служби або з урахуванням навчання у ЗВО та на строк, що передбачений нормами належності. Чергова видача поліцейським однострою особистого користування проводиться після закінчення строків його експлуатації (носіння). Дострокова видача предметів однострою дозволяється тільки у випадках, передбачених цим Порядком. Предмети однострою, що належать до видачі поліцейським за декількома нормами, видаються за тією, строк носіння (експлуатації) за якою менший.

Відповідно до пункту 5 цього Розділу відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, здійснюється з урахуванням термінів його експлуатації та у випадку втрати, пошкодження та/або звільнення поліцейського зі служби з наступних підстав:

- у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

- за власним бажанням;

- у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення;

- у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави;

- через службову невідповідність.

Керівник відповідного органу поліції не пізніше ніж за 5 робочих днів до звільнення поліцейського зі служби видає наказ про відшкодування особою вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився. Поліцейському видається під розписку належно завірена копія наказу про відшкодування вартості предметів однострою особистого користування.

Відрахування з грошового забезпечення поліцейського здійснюються виключно за його письмової згоди або в судовому порядку.

Зі змісту вищезазначених норм убачається, що підставною, з якою законодавство пов`язує виникнення у поліцейського обов`язку відшкодувати вартість предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, є, зокрема, звільнення такого поліцейського служби зі служби на підставі пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України №580-VIII у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі наказу ГУ НП в Житомирській області від 09 травня 2022 року №224 о/с зі змінами, внесеними наказом ГУ НП в Житомирській області від 07 липня 2022 року №321 о/с, ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України №580-VIII (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).

Однак, вищезазначений наказ оскаржувався ОСОБА_1 в судовому порядку.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022 року у справі № 240/9719/22 позов задоволено частково, ухвалено:

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 06 травня 2022 року №443 «Про застосування дисциплінарних стягнень» в частині застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 09 травня 2022 року №224 о/с «По особовому складу» з урахуванням змін, внесених наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 07 липня 2022 року №321 о/с «По особовому складу»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області з 15 травня 2022 року;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 15 травня 2022 року по день прийняття рішення (22 вересня 2022 року) в розмірі 287683,86 грн з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів;

- рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в розмірі 65881,80 грн, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів допустити до негайного виконання;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 30000 грн.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області задоволено частково. Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022 року скасовано в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу. Ухвалено у вказаній частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно частиною 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Указане свідчить, що у зв`язку з прийняттям судового рішення по справі №240/9719/22, припинили існувати обставини, з якими Порядок №722 пов`язує виникнення у поліцейського обов`язку відшкодувати вартість предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, оскільки звільнення відповідача зі служби в поліції на підставі пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України №580-VIII було визнане протиправним, а позивач поновлений на посаді.

З урахуванням наведеного, відповідач не є звільненим з посади та продовжує користується предметами однострою, а тому у позивача відсутні підстави для стягнення їх вартості з відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивач не надав суду доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, суд ураховує таке.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Суд зазначає, що приписами Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено порядок стягнення витрат у разі відмови у задоволенні позову суб`єкта владних повноважень, які понесені відповідачем.

Відповідно до частини 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Таким чином, при вирішення питання про стягнення з позивача на корить відповідача витрат на правову допомогу, суд уважає за необхідне застосувати аналогію закону, а саме частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною 3 цієї правової норми для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1, 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України)

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі Закон України №5076-VI).

Статтею 30 Закону України № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд зазначає, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу відповідачем надано договір про надання правової допомоги від 06 липня 2022 року, акт наданих послуг правничої допомоги від 11 липня 2022 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру №б/н від 11 липня 2022 року.

Загальна сума витрат на правничу допомогу, яку відповідач просить суд стягнути з позивача складає 4000 грн.

Щодо посилання позивача на відсутності належного документа про фактичну сплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу), суд враховує таке.

У постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20) суд указав, що Кодекс адміністративного судочинства України, у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Так, на переконання суду, норми статей 134, 139 Кодексу адміністративного судочинства України були введені в Кодекс адміністративного судочинства України з 15 грудня 2017 року, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Ураховуючи зазначену правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, що долученими до матеріалів цієї справи доказами доведено факт надання правничої допомоги позивачу у межах розгляду цієї справи. При цьому, факт оплати вартості наданих адвокатом послуг, не є вирішальним для розгляду питання про відшкодування такої за рахунок сторони, що програла справу.

Аналогічний висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №906/513/18.

Тим часом, надаючи правову оцінку квитанції до прибуткового касового ордеру б/н від 11 липня 2022 року, суд зауважує, що такий відповідає формі, затвердженій у додатку 2 до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року №148.

Твердження позивача про відсутність у квитанції реквізитів угоди про надання правової допомоги суд до уваги не приймає, оскільки в квитанції зазначено дату укладеного договору між відповідачем та адвокатом. Які ще реквізити договору мали б бути зазначені у квитанції, позивач не зазначає, а судом таких не встановлено.

Разом з тим, стосовно розміру витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

Як убачається зі змісту договору про надання правової допомоги від 06 липня 2022 року гонорар адвоката визначений сторонами у фіксованому розмірі, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем послуг адвоката та понесення ним витрат, а саме представником відповідача складений та підписаний відзив на позовну заяву.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що наведений в акті наданих послуг правничої допомоги відповідно до договору від 06 липня 2022 року розрахунок є безпідставним та завищеним, суд зауважує на таке.

За твердженням позивача, що підготовка та подання відзиву на позов включає в себе також і аналіз законодавства та судової практики. Якщо йдеться про окрему оплату такої роботи, то виходячи з позиції Верховного Суду, її слід у звіті деталізувати. Також відповідачем не надано обґрунтованих доказів та розрахунків витрат в частині надання усної консультації.

Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», у той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони.

Верховний Суд у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 зазначив, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 та від 18 серпня 2022 року у справі №340/323/21.

За змістом положень частини 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Наведене вище повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Проте, слід розділяти поняття «зменшення судових витрат» та «розподіл судових витрат». Розділяючи ці поняття, детальніше слід зауважити таке.

Загальні правила розподілу судових витрат визначені в частинах 1-4 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України. Проте, у частині дев`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від указаних загальних правил при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до названої правової норми під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загальних правил розподілу судових витрат, унормованих частинам 1 4 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, визначені також положеннями частин 8 та 10 статті 139 цього Кодексу.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 6, 7 статті 136 Кодексу адміністративного судочинства України).

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частини 8 10 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись названими правовими нормами, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18, від 24 жовтня 2019 року у справі № 905/1795/18, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19, від 11 лютого 2021 року у справі № 920/39/20 та від 22 грудня 2021 року у справі №873/212/21.

До того ж, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Зважаючи на відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтям 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також те, що ця справа належить до категорії справ незначної складності, її розгляд здійснювався в порядку письмового провадження, а також беручи до уваги значну кількість сталої судової практики у спірних правовідносинах та фактичний обсяг виконаної роботи, на переконання суду, розумно обґрунтованими є заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації відповідачу за рахунок бюджетних асигнувань позивача, у розмірі 1000 грн, а їх стягнення з позивача у такому розмірі не становитиме надмірний тягар для державної установи.

Таким чином, заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає частковому задоволенню у загальній сумі 1000 гривень.

Керуючись положеннями статей 7, 9, 77,132, 134, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову Головному управлінню Національної поліції в Житомирській області відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за надання правничої допомоги за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Житомирській області в розмірі 1000 (однієї тисячі) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис