Справа № 120/3376/21-а
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/3376/21-а
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Крапівницька Н. Л.
Суддя-доповідач - Капустинський М.М.
15 березня 2023 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Капустинського М.М.
суддів: Ватаманюка Р.В. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі - відповідач). У позовній заяві позивач просив:
- визнати протиправною бездіяльність фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2018 по 19.03.2021 включно;
- стягнути з фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2018 року по 19.03.2021 року включно в розмірі 473763,48 гривень, за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року по справі №120/5854/20-а зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно.
Також, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.01.2020 по справі №120/5854/20-а, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.05.2018 року.
На виконання рішень суду 19.03.2021 року фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України зарахувало на картковий рахунок позивача, кошти в сумі 24957,11 гривень.
З метою здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2018 року по 19.03.2021 року, позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою. Однак, за результатами розгляду його заяви, відповідачем не надано відповіді.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся із цим позовом до суду.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність фінансового управління Генерального Штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні із служби за період з 07.05.2018 року по 19.03.2021 включно.
Зобов`язано фінансове управління Генерального Штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 07.05.2018 року по 19.03.2021 року включно в сумі 24913,35 грн. (двадцять чотири тисячі дев`ятсот тринадцять гривень 35 коп).
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Зазначає, що отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовими рішеннями, не може здійснюватися за правилами ст.117 КЗпП, а може бути лише компенсацією втрати частини доходу у зв`язку із затримкою строків їх виплати.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 05.04.2018 року за №180 ОСОБА_1 (Далі - Позивач) звільнений у запас за пунктом «б» відповідно до ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
07.05.2018 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.05.2018 року за №96 Позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 знаходились на фінансовому забезпеченні у фінансовому управлінні Генерального Штабу Збройних Сил України.
На виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Фінансовим управлінням Генерального Штабу Збройних Сил України з Позивачем було проведено розрахунок по грошовому забезпеченню. Проте не у повному обсязі, а саме: не проведено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення; не виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.
З метою захисту свого порушеного права Позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.
19.01.2021 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/5854/20-а задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, яким визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплата ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби 07.05.2018 року; зобов`язано фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.05.2018 року.
13.01.2021 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/5855/20-а задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, а саме: визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно; зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно.
Окрім цього, судами встановлено, що невиплата належних звільненому військовослужбовцю сум грошового забезпечення відбулася з вини Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України.
На виконання рішень суду 19.03.2021 року фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України, шляхом зарахування на картковий рахунок ОСОБА_1 , були виплачені кошти в сумі 24957,11 гривень.
Вважаючи, що фактично остаточний розрахунок здійснено 19.03.2021 року шляхом зарахування на картковий рахунок останнього грошових коштів в сумі 24957,11 гривень, як індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, Позивач звернувся до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (Далі - Відповідач) із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 07.05.2018 року по 19.03.2021 року. Однак, на момент звернення до суду відповідь на вказаний запит на адресу ОСОБА_1 не надходила.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся із цим позовом до суду.
За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись нормами чинного законодавства дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України урегульовано Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон від 02.07.2015 № 580-VIII).
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. ст.116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 по справі №823/2249/18.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.
Метою встановлення відповідальності роботодавця за порушення строків розрахунків при звільненні є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення
У даному рішенні також зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні
Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України, наведеними у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16, щодо того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
У постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду також окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.
Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа №816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.
Як вже зазначалося, основною метою покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Так, позивача звільнено із служби 07.05.2018 року. Водночас, встановлено, що 19.03.2021 відповідачем повністю здійснено виплати належних позивачу при звільненні сум, підставою для чого стали рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року по справі №120/5854/20-а та від 19.01.2020 по справі №120/5854/20-а.
Отже, час затримки остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні з військової служби включає період з 07.05.2018 року по 19.03.2021 року, що становить 719 календарних днів.
Згідно з довідкою відповідача про доходи позивача середньомісячний заробіток позивач за два останніх місяці перед звільненням (березень - квітень 2018) складає 27015,92 грн. Середньоденний заробіток позивача становить 658,92 грн. Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 473763,48 грн. (658,92 грн. х 719 календарних днів).
Разом з тим суд звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплачених коштів (24957,11 грн.), з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 473763,48 грн., адже така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.
У постанові від 18.07.2018 року в справі №825/325/16 Верховний Суд вказав на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання вимог ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч.5 ст.242 КАС України.
В постанові від 30.10.2019 року у справі за №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) Верховний Суд сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.
При вирішенні справи суд з`ясував, що істотність частки невиплаченої суми (24957,11 грн.) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 07.05.2018 року по 19.03.2021 року становить 5,26% (24957,11 / 473763,48 х 100%).
Отже, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 5,26% розраховується наступним чином: 658,92 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 5,26% = 34,65 грн - середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 34,65 грн х 719 (днів затримки розрахунку) = 24913,35 грн.
Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 24913,35 грн., з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.
Виходячи із наведених вище принципів та застосовуючи визначені Верховним Судом критерії для зменшення розміру середнього заробітку, суд також враховує і обставини, за яких пов`язана тривалість періоду проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні та виплату усіх компенсаційних сум, адже саме тривалість періоду затримки виплат зумовила і зростання розміру середньої заробітку.
Колегія суддів зауважує, що причиною затримки виплат стало неправильне тлумачення відповідачем норм щодо проведення виплат. У зв`язку із цим, між позивачем та відповідачем виник спір, який вирішено судом у межах вищезазначених адміністративних справ. Тобто невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм чинного законодавства.
В даному ж випадку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як спеціальний вид відповідальності роботодавця, має на меті відшкодувати працівникові збитки від порушення його майнових прав. Втім, така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця. Тому, на думку суду, стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку, яка перевищує розмір фактично невиплачених позивачеві сум при звільненні, не відповідатиме завданням адміністративного судочинства та є неспівмірним з тією шкодою для законних прав, якої позивач зазнав у зв`язку з протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи вище зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відповідності вищезазначеної суми - 24913,35 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених законом заходів відповідальності.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлений позов належить задовольнити частково шляхом визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Вінницькій області ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні із служби за період з 07.05.2018 року по 19.03.2021 включно і зобов`язати фінансове управління Генерального Штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 07.05.2018 року по 19.03.2021 року включно в сумі 24913,35 грн.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сапальова Т.В.