Справа № 200/276/23
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2023-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року Справа№200/276/23

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16)

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 10.09.1979 року по 14.09.1988 року в колгоспі "Родина" на посаді тракториста;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно переглянути звернення від 24.11.2022 року про призначення пенсії ОСОБА_1 , врахувавши до страхового стажу періоди роботи з 10.09.1979 р. по 14.09.1988 р. в колгоспі РОДИНА на таких роботах як: з 10.09.1979 року різні роботи відповідно до нак. №18 від 10.09.1979 року; навчання в СПТУ-154 з 01.09.1980 по 22.07.1981 року; з 22.07.1981 року тракторна бригада №3; 1982-1984 роки служба у радянський армії; 02.07.1984 року трактористом м/заг. №4; з 01.04.1988 року по 14.09.1988 року обліковцем мех. загону № 3.

27 січня 2023 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк не більше десяти днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків позовної заяви шляхом: надання документу на підтвердження сплати судового збору у розмірі встановленому законом або доказів на підтвердження неможливості його сплати та уточнення позовних вимог в частині визначення належного відповідача за адміністративним позовом.

03 лютого 2023 року до суду від позивача надійшла квитанція про сплату судового збору № 9295-4605-5595-1514 від 02.02.2023 у розмірі 81,20 грн відповідно до заявлених позовних вимог та уточнений адміністративний позов в наступній редакції: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 10.09.1979 року по 14.09.1988 року в колгоспі "Родина" на посаді тракториста; зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно переглянути звернення від 24.11.2022 року про призначення пенсії ОСОБА_1 , врахувавши до страхового стажу періоди роботи з 10.09.1979 р. по 14.09.1988 р. в колгоспі РОДИНА на таких роботах як: з 10.09.1979 року різні роботи відповідно до нак. №18 від 10.09.1979 року; навчання в СПТУ-154 з 01.09.1980 по 22.07.1981 року; з 22.07.1981 року тракторна бригада №3; 1982-1984 роки служба у радянський армії; 02.07.1984 року трактористом м/заг. №4; з 01.04.1988 року по 14.09.1988 року обліковцем мех. загону № 3.

06 лютого 2023 року ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

10 березня 2023 року від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку про їх достатність для вирішення адміністративного спору.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив, що за результатами розгляду його звернення Головним Управлінням Пенсійного Фонду України в Донецькій області було надано лист від 24 листопада 2022 року № ВЕБ-05001-Ф-С-22-101291, в якому зазначено, що 26.09.2022 року позивачу призначено пенсію за віком, проте у допризначенні пенсії та зарахуванні до страхового стажу та періодів трудової діяльності відпрацьованих позивачем в колгоспі «Родина» а саме з 10.09.1979 року по 14.09.1988 рік позивачу було відмовлено рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 21.11.2022 №20, яке розглядало заяву позивача за принципом екстериторіальності, оскільки відповідно до наданої довідки від 11.11.2022 №07-03/16-Д у зв`язку з активними бойовими діями Комунальна установа «Великоновосілківський об`єднаний Трудовий архів» немає можливості надати архівну довідку про підтвердження стажу роботи позивача та кількості відпрацьованих людино-днів.

Натомість позивач вважає, що на сьогоднішній день єдиним підтвердженням записів трудової діяльності у колгоспі є трудова книжка колгоспника, в яку вносилися періоди його роботи у колгоспі «Родина» на різних роботах у період з 10.09.1979 року по 14.09.1988 року.

Враховуючи викладене, позивач вважає відмову відповідача про незарахування до страхового стажу участі у колгоспі «Родина» з 10.09.1979 року по 14.09.1988 року незаконною та необґрунтованою та такою, що порушує гарантоване Конституцією України право на соціальний захист, оскільки підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, до того ж відповідач не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не неправильність записів у трудовій книжці, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса зареєстрованого місцезнаходження: АДРЕСА_2 , організаційно-правова форма орган державної влади.

Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 21.11.2022 №20 позивачеву відмовлено у призначенні пенсії відповідно до його заяви з огляду на те, що частиною першою статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII № "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана, зокрема, на підставі членства в колгоспі та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965р., якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Основним документом про трудову діяльність членів колгоспу є трудова книжка колгоспника, в яку, зокрема, вносились відомості про трудову участь колгоспника в громадському господарстві: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі, його виконання. У випадку відсутності трудової книжки колгоспника або в разі відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж колгоспника підтверджується довідкою господарства, в якому набуто стаж або довідкою правонаступника.

Відповідно до наданої позивачем довідки від 11.11.2022 №07-03/16-Д, у зв`язку з активними бойовими діями Комунальна установа «Великоновосілківський об`єднаний Трудовий архів» немає можливості надати архівну довідку про підтвердження стажу роботи та кількості відпрацьованих ним людино-днів.

З огляду на зазначене, позивачу відмовлено в перерахунку пенсії згідно заяви від 15.11.2022р. №1672 щодо зарахування страхового стажу за період роботи в колгоспі «Родина».

На підставі наявних в матеріалах адміністративної справи доказів, суд встановив наступне.

Згідно записів №№ 1, 2 розділу «Членство в колгоспі» трудової книжки колгоспника серія НОМЕР_3 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач з 10.09.1979 року по 14.09.1988 року позивач був членом Колгоспу «Родина»

Згідно записів розділу «Трудова участь в суспільному господарстві» трудової книжки колгоспника серія НОМЕР_3 :

- в 1979 році прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві становив 280 людино-днів, виконання річного мінімума трудової участі в суспільному господарстві склало 77 людино-днів;

- в 1980 році прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві становив 280 людино-днів, виконання річного мінімума трудової участі в суспільному господарстві склало 204 людино-дня;

- в 1981 році прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві становив 280 людино-днів, виконання річного мінімума трудової участі в суспільному господарстві склало 188 людино-днів;

- в 1982 році прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві не встановлено, оскільки запис відсутній, виконання річного мінімума трудової участі в суспільному господарстві склало 61 людино-днень;

- з 1982 року по 1984 рік позивач проходив службу в радянській армії;

- в 1984 році прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві становив 280 людино-днів, виконання річного мінімума трудової участі в суспільному господарстві склало 145 людино-днів;

- в 1985 році прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві становив 280 людино-днів, виконання річного мінімума трудової участі в суспільному господарстві склало 291 людино-днень;

- в 1986 році прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві становив 280 людино-днів, виконання річного мінімума трудової участі в суспільному господарстві склало 295 людино-днів;

- в 1987 році прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві становив 280 людино-днів, виконання річного мінімума трудової участі в суспільному господарстві склало 313 людино-днів;

- в 1988 році прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві становив 280 людино-днів, виконання річного мінімума трудової участі в суспільному господарстві склало 208 людино-днів.

Згідно записів розділу «Відомості про роботу» трудової книжки колгоспника серія НОМЕР_3 позивач працював в Колгоспі «Родина»:

- №1 позивача з 10.09.1979 року направлено на різні роботи; з 01.09.1980 року по 22.07.1981 року навчався в СПТУ №154, Диплом А№526397;

- №2 позивача з 22.07.1981 направлено до тракторної бригади №3 трактористом; служба в радянській армії с 1982-1984 роки;

- №3 позивача з 02.07.1984 року направлено трактористом м/загону №4;

- №№4-5 позивача з 01.04.1988 року призначено обліковцем мех/загону №3, 14.09.1988 року - вихід з членів колгоспу.

Згідно довідки від 11.11.2022 №07-03/16-Д, у зв`язку з активними бойовими діями Комунальна установа «Великоновосілківський об`єднаний Трудовий архів» немає можливості надати архівну довідку про підтвердження стажу роботи та кількості відпрацьованих ним людино-днів.

Інших документів на обґрунтування своїх доводів сторони до суду не надали.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, обставини справи щодо незарахування спірних періодів роботи в колгоспі з підстав неможливості отримати довідку архівної установи підтверджуються відповідачем, а тому не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі Закон №1058-IV), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частина 3 статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року «Про трудові книжки колгоспників» затверджено Основні положення про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників.

Пунктом 2 вказаної постанови встановлено, що трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів, в тому числі на членів риболовецьких колгоспів, з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

Згідно пунктів 1-3 Основних положень про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудової діяльності членів колгоспів.

Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

Заповнення трудової книжки вперше проводиться в присутності особи, яку прийнято в члени колгоспу.

Відповідно до п. 5 Основних положень про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, в трудову книжку колгоспника вносяться: відомості про трудову участь, зокрема прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання.

Згідно п. 13 Основних положень про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на голову колгоспу.

Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність відповідно до статуту і правил внутрішнього розпорядку колгоспу, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання ст. 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердив Порядок № 637.

Згідно п. 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

В п. 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Виходячи з наведених норм Порядку №637, у разі відсутності в трудовій книжці записів про роботу, такий стаж встановлюється на підставі інших документів, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

У пункті 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 передбачено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

У даному адміністративному спорі відповідач піддав сумніву достовірність записів у трудовій книжці щодо окремих періодів роботи позивача.

Комплексний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17, від 16.05.2019 у справі № 161/17658/16-а, від 27.02.2020 у справі №577/2688/17, від 31.03.2020 у справі №446/656/17, від 21.05.2020 у справі №550/927/17, які стосуються уточнюючих довідок щодо пільгового стажу.

Водночас, із записів трудової книжки колгоспника, суд встановив, що вони містять необхідні відомості про трудову участь, зокрема прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві та його виконання позивачем, а також посилання на первинні документи, зокрема особовий рахунок позивача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач неправомірно відмовив позивачу в зарахуванні періодів роботи в Колгоспі «Родина», мотивуючи це відсутністю уточнюючої довідки, оскільки відповідно до приписів ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII, навіть за відсутності відомостей про поважність (неповажність) причин невиконання встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, відповідач мав врахувати цей час роботи за фактичною тривалістю, відомості про яку зазначено в розділі «Трудова участь в суспільному господарстві» трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_3 , виданої на ім`я позивача.

Відносно незарахування до страхового стажу позивача періоду навчання у СПТУ-154 з 01.09.1980 по 22.07.1981 суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» від 10 лютого 1998 року № 103/98-ВР, час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Згідно запису № 1 трудової книжки колгоспника позивача з 01.09.1980 року по 22.07.1981 року позивач навчався в СПТУ №154, Диплом А №526397.

Згідно запису трудової книжки колгоспника №2, 22.07.1981 року позивач став до роботи.

Відтак, відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період навчання в СПТУ №154 з 01.09.1980 року по 22.07.1981 року, оскільки він підтверджений записами трудової книжки.

Щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду служби в радянській армії у 1982-1984 роках суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч. 6 ст. 2 вказаного Закону, одним з видів військової служби є строкова військова служба.

Також слід врахувати, що на період проходження позивачем військової служби чинним було Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій, затверджене Постановою Ради Міністрів СРСР від 3 серпня 1972 року № 590.

Пунктом «к» частини 1 пункту 109 вказаного Положення передбачено, що крім роботи в якості робочого або службовця в загальний стаж роботи зараховується також служба в складі Збройних сил СРСР.

В спірних правовідносинах перебування позивача на військовій службі в радянській армії підтверджується записами трудової книжки колгоспника, проте дат початку та закінчення військової служби ці записи не містять.

Відповідно до п. 6 Порядку №637, для підтвердження військової служби […]: військові квитки; довідки територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин і установ системи Міноборони, […]; довідки архівних і військово-лікувальних установ. […]

Військова служба у складі діючої армії в період бойових дій, в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, зараховується до стажу роботи на підставі довідок територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, які видаються в порядку, що визначається Міноборони (додаток № 2).

Водночас, матеріали адміністративної справи не містять документів на підтвердження дат періоду проходження позивачем служби в радянській армії в 1982-1984 роках.

Судом також не встановлено, чи надавався військовий квиток відповідачу при зверненні з заявою про зарахування спірних періодів.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 44 Закону №1058-IV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Вказана норма кореспондує приписам п.п. 4.2., 4.3. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління

Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1.

З матеріалів адміністративної справи судом не встановлено, що відповідач витребував у позивача або від установ системи Міноборони документи на підтвердження проходження позивачем військової служби, вказане свідчить про передчасність прийнятого відповідачем рішення в частині незарахування періоду проходження військової служби.

Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч. 3 ст. 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши дії відповідача на відповідність приписам ч. 2 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку, що вони вчинені без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та без дотримання принципу пропорційності, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Протилежне відповідачем під час судового розгляду означеної справи не доведено.

Під час розгляду справи судом встановлено, що реалізуючи владні повноваження відповідачем прийнято акт індивідуальної дії - рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 21.11.2022 №20, яким позивачу було відмовлено в зарахуванні спірних періодів.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що забезпечення належного захисту права позивача унеможливлено без виходу за межі позовних вимог та визнання протиправним і скасування означеного вище рішення.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 21.11.2022 №20; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.11.2022 року про перерахунок пенсії із зарахуванням до страхового стажу: періодів роботи з 10.09.1979 р. по 14.09.1988 р. в колгоспі Родина за фактичною тривалістю, часу навчання в СПТУ №154 з 01.09.1980 року по 22.07.1981 року, з урахуванням висновків суду, викладених в рішенні.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд приходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права є ефективним.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що позивачем сплачено судовий збір у загальному розмірі 1073,60 грн, згідно квитанції №0.0..1 від 17.01.2023 року про сплату судового збору у розмірі 992,40 грн та квитанції № 0.0..1 від 02.02.2023 року про сплату судового збору у розмірі 81,20 грн.

Згідно ч.ч. 3, 8 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи викладене, суд стягує судовий збір в повному обсязі на користь позивача з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, адреса зареєстрованого місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 21.11.2022 №20.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.11.2022 року про перерахунок пенсії із зарахуванням до страхового стажу: періодів роботи з 10.09.1979 р. по 14.09.1988 р. в колгоспі Родина за фактичною тривалістю, часу навчання в СПТУ №154 з 01.09.1980 року по 22.07.1981 року, з урахуванням висновків суду, викладених в рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 (Одна тисяча сімдесят три) грн 60 копійок.

Повний текст рішення складено та підписано 14 березня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко