Справа № 240/138/21
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/138/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Токарева М.С.

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

13 березня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора відділу реєстрації виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області Кисельова Юлія Сергіївна про визнання неправомірною відмову, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2021 року позивач, ОСОБА_2 , звернулась в суд з позовом у якому просила визнати неправомірною відмову державного реєстратора відділу реєстрації виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області Кисельової Юлії Сергіївни від 07.12.2020 в реєстрації місця проживання та зобов`язати відповідача здійснити реєстрацію мого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 05.08.2022 позов задовольнив.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що суд першої інстанції прийняв рішення про права ОСОБА_1 , не залучивши його в якості третьої особи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що квартира №97 має статус комунальної квартири з двома окремими квартиронаймачами, а ОСОБА_1 не є квартиронаймачем всієї квартири, тому жодні житлові права ОСОБА_1 не порушено.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 07.12.2020 звернулась до державного реєстратора відділу реєстрації виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області із заявою щодо реєстрації фактичного місця проживання (та заявою про зняття з реєстрації місця проживання.

До заяви були додані наступні документи: оригінал паспорту, оригінал реєстраційного номеру облікової картки платника податків, оригінал ордеру № 49 від 13 липня 2003 року, оригінал Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 20.10.2017, копія рішення Малинського районного суду від 03 вересня 2012 року, копія свідоцтва про зміну шлюбного прізвища ОСОБА_2 на ОСОБА_2 , довідка № 48 від 30.06.2020 ОСББ «Злагода-Малин», копія рішення Малинського районного суду від 14.08.2012, копія ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 10.10.2012.

Державним реєстратором відділу реєстрації виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області відмовлено в реєстрації ОСОБА_2 , з посиланням на те, що відповідно до п. 11 Правил реєстрації місця проживання, не було подано необхідних документів або інформації.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, згідно статті 7 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина з моменту народження має право на ім`я та громадянство. Місце і порядок реєстрації народження дитини визначаються сімейним законодавством, реєстрацію актів цивільного стану, а підстави і порядок набуття та зміни громадянства визначаються Законом України «Про громадянство України», іншими нормативно-правовими актами.

Приписами статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У відповідності до частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Для реєстрації малолітнього за місцем проживання, відповідно пункту 6 статті 18 Постанови Кабінету міністрів України від 02.03.2016р. №207 «Про затвердження правил реєстрації місця проживання та порядку передачі органами реєстрації інформації до єдиного державного демографічного реєстру», у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Пунктом 11 Правил реєстрації місця проживання та порядку передачі органам реєстрації інформації до єдиного державного демографічного реєстру визначено підстави, коли орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, серед яких, якщо особа не подала необхідних документів або інформації (абзац 1).

Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно - територіальної одиниці, в якому особа проживає. Особі гарантується вільний вибір місця проживання, як право на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вона хоче проживати.

Реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства , які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язанні протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового проживання зареєструвати своє місце проживання.

Отже, Законом визначено як право обрати місце свого проживання, так і обов`язково здійснити реєстрацію свого місця проживання.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач подала при зверненні із заявою щодо реєстрації місця проживання оригінал ордеру № 49 від 13 липня 2003 року. Однак, не приймаючи його до уваги відповідач стверджував, що Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української PCP і строк його дії становить 30 днів з дня отримання, що є терміном для звернення для реєстрації місця проживання. Після закінчення цього строку ордер автоматично втрачає свою силу. При вселенні в надане житлове приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційне підприємство, а за його відсутності - відповідному підприємству, установі, організації.

Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що документами, які підтверджують право користування вказаною квартирою є ордер на житлове приміщення, який недійсним не визнаний. Згідно до ст.58 ЖК України ордер на житлове приміщення може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Таке рішення суду відповідач суду не надав, а тому його твердження щодо недійсності ордеру є безпідставним.

При цьому встановлено, що позивач має окремий особовий рахунок № НОМЕР_1 на користування житлом у якому вона мала намір зареєструвати місце проживання, ОСОБА_2 є самостійним наймачем вказаної квартири і набула права користування цього житла.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення державного реєстратора відділу реєстрації виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області Кисельової Юлії Сергіївни від 07.12.2020 в реєстрації ОСОБА_2 місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 є протиправним та обгрунтовано скасував його.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийняв рішення про права ОСОБА_1 , не залучивши його в якості третьої особи, колегія суддів вважає необґрунтованим оскільки квартира №97 має статус комунальної квартири з двома окремими квартиронаймачами, а ОСОБА_1 не є квартиронаймачем всієї квартири.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (стаття 9 Кодексу адміністративного судочинства України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Разом з тим, ОСОБА_1 , не надано жодних доказів в обґрунтування доводів щодо порушення оскаржуваним рішенням безпосередньо його прав як фізичної особи, що користується спірною квартирою.

З урахуванням рішення Малинського районного суду про право користування житловим приміщенням від 14.08.2012, жодні житлові права ОСОБА_1 не порушено, підстави для залучення ОСОБА_1 в якості третьої особи, як і підстави для скасування оскаржуваного рішення Житомирського окружного адміністративного суду, відсутні.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Полотнянко Ю.П. Драчук Т. О.