Справа № П/320/1198/20
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2023-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № П/320/1198/20 Суддя (судді) першої інстанції: Горобцова Я.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Єгорової Н.М.

Собківа Я.М.

При секретарі: Шепель О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування рішення податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Київській області), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 15 жовтня 2019 року № 0-1027 (форми «Ф») на суму 47372,51 грн - з податку на нерухоме майно за 2016, 2017, 2018, відмінне від земельної ділянки;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 15 жовтня 2019 року № 0-1027 (форми «Ф») на суму 6966,46 грн - з податку на нерухоме майно за 2016, 2017, 2018, відмінне від земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправним, оскільки нежитлові приміщення, які належать позивачу на праві спільної часткової власності, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Також позивач наголошує, що з оскаржуваних податкових повідомлень-рішень неможливо встановити, відносно яких саме об`єктів нерухомості та на які площі нараховано податок.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року даний адміністративний позов задоволено.

Приймаючи таке рішення, суд посилався на положення пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, аналіз яких зумовив висновок суду про те, належні позивачу виробничі приміщення, які використовуються у підприємницькій діяльності, підпадають під визначення "будівлі промисловості", а тому вони не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу імперативних приписів закону, з огляду на що спірні податкові повідомлення-рішення суд першої інстанції визнав протиправними.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що позивач є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки об`єкти оподаткування використовуються позивачем не як промисловим підприємством.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 07 вересня 2001 року, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 0007232, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Видами діяльності позивача є: виробництво інших меблів (31.09) основний; роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах (47.59); роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами (47.89); інші види роздрібної торгівлі поза магазинами (47.99); надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (68.20).

Відповідно до наданого позивачем витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01 листопада 2007 року № 16505733, він є співвласником (частка 1/2) нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1 , під літерами: «А» (нежитлова будівля) загальною площею 722,2 кв. м; «В» (адмінбудівля) загальною площею 515,0 кв. м; «Г» (пилорама) загальною площею 243,2 кв. м; «Д» (нежитлова будівля) загальною площею 2435,1 кв. м.

Крім того, згідно наданої відповідачем інформації, позивач є співвласником (частка 1/4) нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1, під літерами: «А» (нежитлова будівля) загальною площею 722,2 кв. м; «В» (адмінбудівля) загальною площею 515,0 кв. м; «Г» (пилорама) загальною площею 243,2 кв. м; «Д» (нежитлова будівля) загальною площею 2435,1 кв. м та є співвласником (частка 1/2) нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1 , під літерами: «Н» (нежитлова будівля) загальною площею 26,7 кв. м; «З» (нежитлова будівля) загальною площею 100,2 кв. м; «М-2» (нежитлова будівля) загальною площею 161,0 кв. м.

Згідно акту про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженого 11 вересня 2007 року та зареєстрованого в Інспекції ДАБК м. Біла Церква 19 вересня 2007 року, прийнято до експлуатації після реконструкції виробничу базу по виготовленню меблів по АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , орендується позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на підставі рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 21 червня 2018 року № 2455-53-VII для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (вид використання - для експлуатації та обслуговування виробничої бази).

15 жовтня 2019 року Головним управлінням ДПС у Київській області прийнято податкові повідомлення-рішення форми «Ф», якими позивачу визначено суму податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме:

- № 0-1027 за 2018 - 18221,76 грн, за 2017 - 15661,92 грн, за 2016 - 13488,83 грн, всього на суму 47372,51 грн;

- № 0-1027 за 2018 - 2679,63 грн, за 2017 - 2303,20 грн, за 2016 - 1983,63 грн, всього на суму 6966,46 грн

Вважаючи вказані податкові повідомлення - рішення протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Приписи пп. 266.2.1 п. 266.1 статті 266 ПК України визначають, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до пп. 266.3.1 п. 266.1 статті 266 Податкового кодексу є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За правилами пп. 266.3.2 п. 266.1 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

При цьому пп. 266.5.1 п. 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України закріплено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно пп. 266.7.1 п. 266.6 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (пп. 266.7.2 п. 266.7 статті 266 ПК України).

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями ПК України 01 січня 2015 року, власники об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за виключенням випадків, визначених пп. 266.2.2 п. 266.2 статті 266 ПК України.

Підпункт "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 статті 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Слід зазначити, що застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

При цьому, обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості - не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Отже, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

В силу вимог підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема, будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Так, згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та склади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

На підтвердження факту ведення господарської діяльності за вказаною адресою позивачем надано: видаткові накладні на постачання сировини та матеріалів для виготовлення меблів із зазначенням адреси одержувача АДРЕСА_1; договір про постачання електричної енергії від 07 жовтня 2005 року № 1954, укладений позивачем та ЗАТ А.Е.С. Київобленерго, у додатку № 9 до якого вказується меблевий цех за АДРЕСА_1 та докази оплати спожитої електроенергії; журнал реєстрації інструктажів з питань охорони правці у цеху по виробництву меблів по АДРЕСА_1.

Враховуючи наведені докази, об`єкт нежитлової нерухомості, співвласником яких є позивач, є промисловими будівлями, де здійснюється господарська діяльність останнього, як фізичної особи-підприємця, основним видом діяльності якого є виробництво інших меблів (31.09).

Слід також зазначити, що на обґрунтування розміру ставки податку відповідачем надано копії рішень Білоцерківської міської ради Київської області: від 29 червня 2017 року № 951-34-VII, якими встановлено місцеві податки і збори у м. Білій Церкві на 2018 рік та від 23 березня 2017 року, яким встановлено місцеві податки і збори у м. Білій Церкві на 2017 рік.

Однак, у копії рішенні Білоцерківської міської ради Київської області від 29 червня 2017 року № 951-34-VII відсутній додаток 1, який встановлює ставку податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки. Крім того, відповідачем не надано рішення органу місцевого самоврядування, яким встановлено ставку податку на 2016 рік.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції було зауважено, що в матеріалах справи відсутні розрахунки податкових зобов`язань до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень або інші докази, що підтвердили б, яких сам об`єктів нерухомості стосувались спірні нарахування. Проте, при поданні апеляційної скарги відповідач також не навів жодних розрахунків податкових зобов`язань позивача по кожному нежитловому приміщенню, яке скаржник вважає об`єктом оподаткування.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» пп. 266.2.2 п. 266,2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Наведене відповідає також правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 31 січня 2018 року по справі 822/2624/16 та в постанові від 17 лютого 2020 року по справі №820/3556/17.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, згідно правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17, застосування пп. «є» п.266.2.2 п.266.2 статті 266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

З відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що основним видом діяльності позивача є виробництво інших меблів (31.09), що згідно з Національним класифікатором України є промисловим виробництвом.

Таким чином, належні позивачу нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, як будівлі промисловості не є об`єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону і податок на нерухоме майно на них не повинен нараховуватись, тому висновки суду перші інстанції є обґрунтованими та правомірними.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та процесуального права.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Отже при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 14 березня 2023 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Н.М. Єгорова

Я.М. Собків