Справа № 500/47/23
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2023-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/47/23

15 березня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мандзія О.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача відділ соціального забезпечення №7 Тернопільської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача відділ соціального забезпечення №7 Тернопільської районної державної адміністрації, в якій просить:

визнати неправомірним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації №07/1487 від 16.11.2022 про відмову ОСОБА_1 в призначенні державної допомоги при народженні дітей;

зобов`язати Управління соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації призначити та виплатити ОСОБА_1 державну допомогу при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.11.2022 позивач звернулась до відділу соціального забезпечення №7 Тернопільської районної державної адміністрації з заявою про призначення та виплати допомоги при народженні на дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак листом №07/1487 від 16.11.2022 відмовлено ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті допомоги на дітей, посилаючись на п.10, 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1751. На думку позивача, вказана відмова відповідача є протиправною, оскільки звернення про призначення допомоги при народженні дитини з порушенням встановленого дванадцятимісячного строку, обумовлене об`єктивною неможливістю дотримання такого у зв`язку з знаходженням за межами України, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 09.01.2023 позовну заяву було залишено без руху та надано строк, достатній для усунення недоліків позовної заяви, із зазначенням способу їх усунення. Недоліки позовної заяви усунуто позивачем у строк, встановлений судом.

Ухвалою суду від 17.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

На виконання вимог вказаної ухвали, 06.02.2023 Управлінням соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації подано до суду відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти позову, відповідачі послались на те, що 14.11.2022 до відділу соціального забезпечення №7 надійшла заява ОСОБА_1 про призначення допомоги при народженні дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на яку надано обґрунтовану відповідь. Трактуючи пояснення про те, що заявниця звернулась із запізнення для оформлення допомоги при народженні дітей із-за фізичних причин, відповідач вказує, що нею не було надано конкретних доказів які б відповідали чинному законодавству та нормативно-правовим актам, які діють на території України. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, суд при прийняті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , громадянка України, тимчасово перебуваючи у м.Холон в Ізраїлі народила дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані громадянинами України, про що свідчать довідки про реєстрацію особи громадянином України від 28.01.2020 №6164/19-536/зг-14 та №6164/19-536/зг-14, видані Посольством України в Державі Ізраїль (а.с.20-21).

Народження дітей зареєстроване уповноваженим органом іноземної держави, що підтверджується свідоцтвами про народження від 28.01.2020 серії НОМЕР_1 та №624288 (а.с.16-17) та довідками від 28.01.2020 №6164/19-560-9 та №6164/19-560-10 (а.с.22-23), виданими Посольством України в Державі Ізраїль.

10.02.2020 ОСОБА_1 з дітьми повернулася в Україну, що підтверджується відмітками про перетин кордону в посвідченнях особи на повернення в Україну (а.с.24-25) та електронними квитками (а.с.26-28).

Теребовлянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) 19.05.2022 повторно видано свідоцтва про народження із зміною материнського прізвища ОСОБА_6 на батьківське прізвище серії НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 (а.с.18-19).

Позивач звернувся до відділу соціального забезпечення №7 Тернопільської районної державної адміністрації із заявою від 14.11.2022 про призначення державної допомоги при народженні дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14).

Листом відділу соціального забезпечення №7 Тернопільської районної державної адміністрації №07/1487 від 16.11.2022 повідомлено ОСОБА_1 про відсутність законних підстав для нарахування та виплати допомоги на дітей, оскільки п.12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1751, передбачено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини (а.с.15).

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Приписами ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість рішення відповідача на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України "Про охорону дитинства" з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім`ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та іншими законами України.

Приписами ч.1 ст.3 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" визначені види державної допомоги сім`ям з дітьми, зокрема, допомога при народженні дитини, одноразова натуральна допомога "пакунок малюка".

Згідно з ч.1 ст.10 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

У відповідності до ч.7 ст.11 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1751 затверджено Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми (далі Порядок №1751).

Згідно з п.1 Порядку №1751 цей Порядок визначає умови призначення і виплати таких видів державної допомоги сім`ям з дітьми, передбачених Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", зокрема, допомога при народженні дитини (пункти 10-16 цього Порядку).

Пунктом 12 Порядку №1751 також встановлено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Отже, допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем пропущений строк звернення за призначенням допомоги при народженні дітей.

Суд звертає увагу на те, що ані положеннями Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", ані нормами Порядку №1751 не передбачено механізму поновлення строку, встановленого для звернення за призначенням допомоги при народження дитини, наведені нормативно-правові акти не містять викладених процедур оцінки певних причин пропуску вказаного строку та визнання їх поважними, не вказують на наявність у відповідного органу, який здійснює призначення допомоги, права досліджувати певні причини пропуску строку, визнавати їх поважними та поновлювати даний строк.

В той же час, згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, посилання відповідача, покладені в основу оскаржуваної відмови №07/1487 від 16.11.2022, узгоджуються із положеннями Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", Порядку №1751.

Враховуючи наведені приписи ст.19 Конституції України відповідач, діючи згідно вимог Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", Порядку №1751, у спірних правовідносинах був позбавлений можливості надання оцінки поважності підстав пропуску позивачем строку звернення за призначенням допомоги при народженні дитини та поновлення даного строку. При цьому відхід у певному випадку від встановлених Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" правил призначення допомоги при народженні дитини шляхом застосування непередбачених законодавством процедур безпідставно надає відповідному суб`єкту додаткові можливості, що суперечить засаді рівності прав, визначеній ст.21 Конституції України.

Щодо посилань позивача на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №591/610/16, суд зазначає, що фактичні обставини справи, розгляд якої здійснено Верховним Судом, вказують на встановлення судами об`єктивних причин, з яких позивач не мала змоги звернутися до відповідача з відповідною заявою, оскільки всупереч своїй волі змушена була змінювати місце проживання внаслідок тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим, народження дитини на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, отримання свідоцтва про народження дитини українського зразка лише 01.04.2016 року на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2016, настання чергової вагітності та загрози її переривання, та отримання статусу внутрішньо переміщеної особи.

В даному випадку суд відзначає, що позивач повернулась в Україну 10.02.2020, а до відповідача з заявою звернулась лише 14.11.2022.

Із наявних у справі матерів вбачається, що позивачем при зверненні до відповідача не надано жодних доказів, яким можливо надати оцінку як таким, що дійсно підтверджують об`єктивні причини неможливості звернення позивача за призначенням допомоги не пізніше дванадцяти місяців з дня повернення в Україну (10.02.2020). Відповідні докази не було надано позивачем і в ході розгляду судом даної адміністративної справи.

При цьому лише твердження позивача про неможливість з дати повернення в Україну і протягом наступних двох років звернутись із письмовою заявю про призначення допомоги перебувають поза межами розумного сумніву, оскільки останнім не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження неможливості реалізації інтересів дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом письмового звернення до відповідача.

Стосовно посилань позивача на запровадження карантинних обмежень, які ускладнили звернення до УПСЗН Тернопільської РДА , то суд звертає увагу на те, що карантин на усій території України установлено з 12.03.2020 постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19". Дія карантину з 12.03.2020 на території України неодноразово безперервно продовжувалась.

Проте позивачем належним чином не мотивовано, якою саме мірою впроваджені у зв`язку з карантином обмеження, об`єктивно унеможливили своєчасне письмове звернення, як і не надано доказів на підтвердження таких обставин.

При цьому суд зауважує, що впроваджені у зв`язку з карантином обмеження повною мірою не стосувались діяльності державних органів (у тому числі відповідача) та поштових організацій, служб кур`єрської доставки тощо. Тобто такі обмеження об`єктивно жодним чином не перешкоджали своєчасному зверненню позивача за призначенням допомоги при народженні дітей.

За таких обставин, відсутні підстави для висновку про поважність пропуску позивачем строку, встановленого ч.7 ст.11 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми".

Враховуючи відмінність фактичних обставин даної справи та справи №591/610/16, в якій Верховним Судом винесено постанову від 14.02.2018, суд не вбачає підстав для врахування висновків Верховного Суду, які в тому числі опосередковують встановлену наявність об`єктивних причин, з яких особа не мала змоги своєчасно звернутися до органу, на який покладено обов`язок із призначення допомоги.

Виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про відповідність відмови відповідача в призначенні державної допомоги при народженні дітей вимогам ч.2 ст.19 Конституції України, ч.2 ст.2 КАС України, а доводи позивача та представлені ним докази наразі не спростовують вказаних висновків суду.

Закріплений у ч.1 ст.9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав суду достатні беззаперечні докази на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і довів правомірність оскаржуваних дій, про що описано вище.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та наведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення за встановленої судом безпідставності його вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача відділ соціального забезпечення №7 Тернопільської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 15 березня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 );

відповідач:

- Управління соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації (місцезнаходження: вул. Кривоноса, 10,м. Тернопіль,46027, );

третя особа:

- Відділ соціального забезпечення №7 Тернопільської районної державної адміністрації (місцезнаходження: вул. Князя Василька, 104А,м.Теребовля,Тернопільська область,48101) .

Головуючий суддя Мандзій О.П.