Справа № 640/25488/21
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2023-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого суддів Файдюка В.В.,

Суддів Єгорової Н.М.,

Собківа Я.М.,

При секретарі Шепель О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України №348 від 23 грудня 2016 року в частині визнання недійсним (анулювання) бланку паспорта громадянина України НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем було протиправно визнано недійсними (анульовано) бланк паспорту громадянина України НОМЕР_1. Стверджено, що позивач є громадянином України, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 , виданим Залізничним РВ Сімферопольского ГУ МВС України в АР Крим 13 січня 2012 року. Зазначено, що наказ мотивований недопущенням незаконного використання бланків паспортів України, штампів, які залишились в територіальних органах та підрозділах ГУ ДМС України в АР Крим на момент анексії РФ території АР Крим. Зауважено, що паспорт видано ще 13 січня 2012 року, тобто задовго до вказаних вище подій, а також на те, що позивачем неодноразово використовувався цей паспорт для посвідчення своєї особи на території України, в т.ч. для отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року даний адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги скарги обґрунтовано тим, що ДМС України не отримувала ухвалу про відкриття провадження у даній справі, а також позовну заяву та додатки до неї. Щодо надіслання/отримання документів електронною поштою, зазначено, що електронна пошта не є надійним засобом листування, не може застосовуватись як офіційне листування. Відомча електронна пошта ДМС має технічні обмеження, у зв`язку з чим можливі обмеження вхідної кореспонденції щодо розміру і типу файлів, які блокуються засобами захисту несанкціонованого доступу. Неналежне направлення судом першої інстанції ухвали про відкриття провадження у справі № 640/25488/21 фактично позбавило ДМС можливості належного та вчасного подання процесуальних документів, подання доказів та представлення інтересів в суді та призвело до неправильного вирішення справи.

Вказано, що судом прийнято рішення без врахування наступних підстав:

- ДМС є органом виконавчої влади, яка здійснює контроль за дотриманням законодавства у сфері громадянства, оформлення та видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство;

- нелегальна міграція є загрозою національній безпеці України, відповідно до абзацу 7 статті 9 Закону України «Про основи національної безпеки України» міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Служба безпеки України та Служба зовнішньої розвідки України в межах своїх повноважень забезпечують виконання передбачених Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України завдань, здійснюють реалізацію концепцій, програм у сфері національної безпеки, підтримують у стані готовності до застосування сили та засоби забезпечення національної безпеки, а правоохоронні органи ведуть боротьбу із злочинністю і протидіють тероризму.

Таким чином, ДМС, відповідно до статті 4 Закону № 964-ІУ, є органом, що входить до переліку суб`єктів забезпечення національної безпеки;

- підстави, дата та факт в`їзду позивача на територію України;

- процедура визнання недійсними, погашення та знищення паспорту громадянина України, визначена пунктом 10.4. Порядку № 320, стосується документів, щодо яких наявні інформація та матеріали про їх персоналізацію та видачу у визначеному законодавством порядку;

- передумовою для оформлення та видачі паспорта громадянина України є набуття особою громадянства у визначеному законодавством порядку;

- паспорт громадянина України є документом, що підтверджує громадянство України, при умові отримання у встановленому законодавством порядку.

Паспорт громадянина України видається лише особам, громадянство якими набуто або підтверджено у визначеному законодавством порядку.

Судом першої інстанції в порушення статей 1, 5 Закону України «Про громадянство України» не було витребувано у позивача доказів, які б підтверджували наявність підстав для прийняття, набуття громадянства України і, як наслідок, документування останнього у встановленому порядку.

Рішення про прийняття, набуття громадянства України, позивачем не надано, інформація про наявність у позивача громадянства України у ДМС відсутня, вбачається, що паспорт громадянина України використовуються позивачем за відсутності законних підстав, тому у переліку визнаних недійсними (анульованих) бланків паспортів громадянина України наявний бланк паспорта громадянина України, оформлений, нібито, на ім`я ОСОБА_2 .

Отже, висновки Окружного адміністративного суду міста Києва щодо недоведення ДМС правомірності прийнятого рішення суперечать нормам законодавства, обставинам справи та взагалі зроблені за відсутності правової позиції ДМС.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Вважає, що наведені відповідачем доводи апеляційної скарги є безпідставними та у повній мірі спростовуються матеріалами адміністративної справи і наявними в ній доказами, які були належним чином досліджені та оцінені судом першої інстанції. Подана апеляційна скарга за своїм змістом є виразом незгоди з ухваленим судовим рішенням та не містить належного й конкретного обґрунтування вимог із зазначенням того, у чому полягає неповнота встановлення обставин з урахуванням предмету позову та (або) не дотримання норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 отримав листа Адміністрації Державної прикордонної служби України від 10 серпня 2021 року, в якому повідомлялось про направлення Державною міграційною службою України 22 січня 2018 на адресу Адміністрації ДПС України листа про оголошення бланків паспорта громадянина України НОМЕР_1 недійсними у зв`язку із його залишенням на тимчасово окупованих територіях.

У відповіді від 11 серпня 2021 року на адвокатський запит відповідач повідомив про видання ним 23 грудня 2016 року наказу №348, яким визнано недійсними бланки паспортів громадянина України, у тому числі, бланк паспорта громадянина України НОМЕР_1 .

У наведеному листі відповідач обґрунтував видання наказу №348 від 23 грудня 2016 року фактом тимчасової окупації АР Крим, а також окремих районів, міст та селищ Донецької та Луганської областей.

Видаючи оскаржуваний наказ, відповідач обґрунтував його правомірність посиланням на статтю 7 Закону України «Про основи національної безпеки України».

Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, вважаючи їх протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що паспорт громадянина України було отримано позивачем на підставі Закону України «Про громадянство України». При цьому відповідачем не надано доказів того, що бланк паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 станом на час виникнення обставин тимчасової окупації Автономної Республіки Крим, а також окремих районів, міст та селищ Донецької і Луганської областей, знаходився на вказаній території та не був використаний раніше; втрати чи крадіжки вказаного бланку паспорта; оформлення вказаного паспорта з порушенням вимог законодавства. Натомість бланк паспорта громадянина України НОМЕР_1 було використано для оформлення відповідного паспорту на ім`я ОСОБА_2 та видано останньому ще 13 січня 2012 року Залізничним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в АР Крим, тобто задовго до окупації Російською Федерацією території АР Крим. В подальшому позивач неодноразово використовував цей паспорт для посвідчення своєї особи на території України, у тому числі, під час реєстрації місця проживання та звернення до підрозділу 6390 (м.Харків) з метою оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 .

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року №2235-III (далі - Закон №2235-III), "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20 листопада 2012 року №5492-VI (далі - Закон №5492-VI), Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України" від 25 березня 2015 року №302 (далі - Постанова №302), Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 (далі - Порядок №215), Порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13 квітня 2012 року №320 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 липня 2012 року за №1089/21401) (далі - Порядок №320), Інструкцією про порядок виготовлення, зберігання, обліку, передачі та знищення бланків документів суворого обліку та суворої звітності в ДМС України, затвердженою наказом Державної міграційної служби України від 18 липня 2012 року №153 (далі - Інструкція № 153).

Згідно статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Відповідно до статті 5 наведеного Закону документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

Згідно статті 6 цього Закону громадянство України набувається: за народженням; за територіальним походженням; внаслідок прийняття до громадянства; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 9 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Пунктом 10.4 Порядку № 320 передбачено, що погашаються, уважаються недійсними та знищуються паспорти: які обмінюються у зв`язку зі зміною (переміною) прізвища, імені та по батькові; у разі встановлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); у разі непридатності паспорта для користування (пошкодження з різних причин, утрата фотокартки); осіб, громадянство України яких припинено; знайдені, замість яких видано нові; померлих громадян; зіпсовані під час заповнення; оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України; не отримані власником протягом року.

У разі оформлення паспорта з порушенням вимог чинного законодавства керівником територіального органу (територіального підрозділу) проводиться службове розслідування, за результатами якого складається висновок у двох примірниках, який надсилається до Державної міграційної служби України для затвердження керівником відповідного структурного підрозділу ДМС України. Перший примірник затвердженого висновку зберігається в ДМС України, другий - у територіальному органі (підрозділі).

Якщо паспорт, який підлягає знищенню, видавався іншим територіальним підрозділом, до цього територіального підрозділу надсилається повідомлення за формою, наведеною у додатку 21 цього Порядку.

У випадках знищення паспортів, зіпсованих при заповненні, у Книзі обліку проставляється відмітка про псування паспорта із зазначенням номера і дати затвердження акта про знищення паспорта, а в графі 1 наклеюється вирізка з бланка паспорта громадянина України, де зазначено серію і номер паспорта.

Відповідно до п. 39 Порядку № 302 за наявності підстав, зазначених у цьому Порядку, раніше виданий паспорт підлягає вилученню, поверненню державі, знищенню або тимчасовому затриманню.

Особа, стосовно якої громадянство України припинено відповідно до Закону України «Про громадянство України», зобов`язана у порядку та строки, встановлені законодавством про громадянство України, повернути паспорт територіальному підрозділу ДМС, що здійснив його оформлення та видачу (п.40 Порядку № 302).

Забороняється вилучення в особи паспорта, крім випадків, передбачених законом, зокрема взяття паспорта в заставу (п.43 Порядку № 302).

Згідно п.44 Порядку №302 територіальні органи чи територіальні підрозділи ДМС мають право вилучити, а також тимчасово затримати паспорти, які оформлені з порушенням вимог законодавства, підроблені, або в інших випадках, передбачених законом. Під час вилучення або тимчасового затримання паспорта складається відповідний акт встановленого МВС зразка та видається відповідна довідка.

За приписами п. 45 Порядку № 302 паспорт вважається недійсним у разі: 1) коли він підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації); 2) встановлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); 3) непридатності паспорта для подальшого використання; 4) припинення особою громадянства України; 5) коли він заявлений як втрачений або викрадений; 6) смерті особи, якій було видано паспорт; 8) оформлення паспорта з порушенням вимог законодавства.

З оскаржуваного наказу від 23 грудня 2016 року №348 «Про визнання недійсними бланків» вбачається, що він прийнятий відповідачем у зв`язку з тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим, а також окремих районів, міст та селищ Донецької і Луганської областей згідно переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення", враховуючи положення ст. 7 Закону України "Про основи національної безпеки України".

Водночас, як вірно зазначено судом першої інстанції, в оскаржуваному наказі відсутнє посилання на будь яку норму Закону України «Про громадянство України» або будь-якого іншого нормативно-правового акту, на підставі якого відповідачем прийнято оскаржуваний наказ. При цьому вказівка на статтю 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» не може бути підставою для визнання недійсним бланку паспорта, оскільки не регулює спірних правовідносин.

Так, статтею 7 Закону України "Про основи національної безпеки України" (в редакції станом на час прийняття оскаржуваного наказу) визначено основні реальні та потенційні загрози національній безпеці України та стабільності в суспільстві на сучасному етапі. При цьому, про підстави та/або інші питання, пов`язані з визнанням недійсними (анулюванням) бланку(ів) паспорта громадянина України та/або бланку(ів) паспорта громадянина України для виїзду за кордон, у вказаній статті не зазначені.

Відповідно до п. 5.1 Інструкції №153 недійсними бланками вважаються: зіпсовані (при виготовленні документа), анульовані (дія не відбулася), дефектні (відсутність пошкодження захисної сітки, друкованого тексту, водяних знаків, серій або номерів на бланках, наявність дубльованих номерів тощо), відсутні (що виявлено при відкритті пачки) та викрадені.

Поряд з цим, відповідно до п.п. 11.1 та 11.4 Порядку №320, бланки паспортів громадянина України є документами суворої звітності, їх зберігання організовується таким чином, щоб запобігти їх втратам або крадіжкам.

У разі втрати чи крадіжки паспортів комісіями для роботи з бланками паспортів проводиться службове розслідування. Матеріали розслідування не пізніше 10-денного строку подаються до територіального органу, який негайно повідомляє ДМС України про втрату чи крадіжку бланків, а надалі інформує про вжиті заходи.

На переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповного з`ясування всіх обставин справи, є безпідставними та необґрунтованими.

Зокрема, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідач не надав суду копій будь-яких документів, покладених в основу прийняття спірного наказу №348 від 23 грудня 2016 року, які б свідчили:

- про залишення на тимчасово окупованих територіях невикористаного бланку паспорту громадянина України НОМЕР_1;

- про зв`язок оформленого позивачу в 2012 році паспорта НОМЕР_1 з окупаціє території АР Крим, яка мала місце в лютому 2014 року;

- про фактичні обставини, які вказують на реальне існування загрози національній безпеці через оформлення позивачу паспорта громадянина України.

Відсутність документів, покладених в основу прийняття оспорюваного наказу, свідчить про його необґрунтованість, а отже - протиправність.

Відповідач не надав жодного доказу на спростування твердження позивача про те, що станом на 13 січня 2012 року Залізничним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в АР Крим вже було використано бланк паспорта громадянина України НОМЕР_1 та відповідний паспорт видано позивачу.

При цьому, наведені обставини виключають будь-яку можливість перебування невикористаного бланку паспорту громадянина України НОМЕР_1 в територіальних органах та підрозділах ГУ ДМС України в АР Крим на момент анексії Російською Федерацією території АР Крим, яка мала місце в лютому 2014 року.

Отже, станом на дату видання оскаржуваного наказу бланк паспорта вже було використано (оформлено та видано позивачу) та він втратив юридичну форму невикористаного бланку документу, що вказує на відсутність правових підстав для визнання його недійсним (анулювання), як невикористаного. Оформлений та виданий позивачу паспорт відповідно до вимог чинного законодавства можливо визнати недійсними лише в порядку чітко визначеної процедури та за наявності встановлених законодавством підстав.

При цьому, оспорюваний наказ було видано відповідачем без дотримання процедури визнання недійсним оформленого та виданого паспорту громадянина України.

Як було зазначено вище, видання наказу №348 від 23 грудня 2016 року відповідач обґрунтував тимчасовою окупацією АР Крим, а також окремих районів, міст та селищ Донецької і Луганської областей згідно переліку, затвердженого Розпорядженням КМ України №1085-р від 07 листопада 2014 року, з посиланням на статтю 7 Закону України «Про основи національної безпеки України».

Разом з тим, під час розгляду аналогічної справи №818/590/17 Верховний Суд визначив правову позицію, яка викладена в постанові від 01 серпня 2018 року, щодо неналежності та недопустимості використання відповідачем зазначених обставин, нормативно-правових актів та внутрішніх документів, як правових підстав для визнання недійсними паспортів громадянина України.

Зокрема, посилання на Розпорядженням КМ України №1085-р від 07 листопада 2014 року та на статтю 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» не може бути підставою для визнання недійсним бланків паспортів, оскільки вони не регулюють спірні правовідносини.

Крім цього, тимчасова окупація території АР Крим, на яку посилається відповідач в оскаржуваному наказі, сама по собі не може вважатися належною підставою для прийняття рішення про визнання недійсними бланків паспортів позивача.

Аналогічні висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі №826/27146/15 та від 26 лютого 2020 року по справі №826/20841/15.

Відповідач не навів жодного спростування твердження позивача та висновку суду першої інстанції щодо невідповідності оспорюваного наказу вимогам п.10.4 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 13 квітня 2012 року №320, в редакції, яка діяла на момент видання оскаржуваного наказу.

Зокрема, наведеним нормативно-правовим актом визначено підстави, процедуру та порядок визнання недійсними вже оформлених та виданих особі паспорту громадянина України.

Однак, в порушення визначених цим нормативно-правовим актом процедур відповідачем не було проведено службове розслідування та не було оформлено відповідний висновок, внаслідок чого не було у визначений законом спосіб встановлено факт оформлення і видачі позивачу паспорта громадянина України НОМЕР_1 з порушенням вимог чинного законодавства.

Також слід відзначити, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах, що наведені вище, відповідач, видаючи спірний наказ, мав би керуватися саме цим нормативно-правовим актом та діяти у визначений ним спосіб визнання паспортів недійсними.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що згідно змісту оспорюваного наказу, а також змісту листа ДМС України від 11 серпня 2021 року причиною визнання відповідачем бланків паспортів недійсними (анульованими) була тимчасова окупація території України.

Разом з тим, в своїй апеляційній скарзі відповідач наводить вже інші мотиви та підстави визнання паспорта недійсним, а саме - відсутність підтвердження факту набуття позивачем громадянства України та оформлення його на ім`я останнього за відсутності правових підстав.

На думку суду, відсутність послідовності у мотивуванні відповідачем оскаржуваного наказу є додатковим свідченням його безпідставності та необґрунтованості.

Крім цього, доводи відповідача про відсутність у нього відомостей на підтвердження факту набуття громадянства України за територіальним походженням у порядку, визначеному законодавством України, не є доказом правомірності його дій та не спростовують факту недотримання відповідачем встановленого порядку визнання недійсними паспортів.

Наведене відповідає висновкам, які містяться в постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року в справі №826/8658/18.

У скарзі апелянт обґрунтовує правомірність спірного наказу тим, що у ДМС відсутнє будь-яке підтвердження належності позивача до громадянства України відповідно до статей 3, 8 Закону України «Про громадянство України» та прийняття останнього до громадянства на підставі Указу Президента України відповідно до статті 9 цього ж закону; інформації щодо постійного проживання позивача або його батьків на території України, надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, оспорюваний наказ не містить будь яких посилань на положення Закону України «Про громадянство України», а також не містить будь-яких обґрунтувань його видання тим, що позивач не є громадянином України.

При цьому, відповідно до листа ДМС України від 11 серпня 2021 року відповідач вказує на те, що у нього відсутній централізований облік набуття фізичними особами громадянства України за територіальним походження (ст.8 Закону України «Про громадянство України), а усі відомості та матеріали зберігаються в територіальних органах ДМС України, які прийняли рішення по справі.

В цьому ж листі апеляет повідомляє про відсутність у нього централізованого обліку документування фізичних осіб паспортами громадянина України та про перебування таких обліків в територіальних підрозділах ДМС, які здійснювали їх оформлення, на паперових носіях.

При цьому, в наведеному листі відповідач повідомляє, що у нього відсутня інформація про оформлення набуття позивачем громадянства України та оформлення йому відповідних паспортів через припинення діяльності підрозділів ГУ ДМС України в АР Крим у зв`язку з окупацією території АР Крим.

Враховуючи наведене, будь-які твердження відповідача про не набуття позивачем громадянства України та відсутність правових підстав для документування його паспортами громадянина України, є припущенням, оскільки відповідач фактично не володіє інформацією про набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням.

Натомість, як вбачається з листа ГУ ДМС України в Харківській області від 12 серпня 2021 року, 19 липня 2012 року позивача було документовано паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 . При цьому оформлення зазначеного паспорта було проведено на підставі паспорта громадянина України НОМЕР_1 , виданого Залізничним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в АР Крим 13 січня 2012 року. Наведене, на переконання суду, вказує на фактичну наявність у відповідача відомостей про те, що бланк паспорта громадянина України НОМЕР_1 було використано для документування позивача задовго до тимчасової окупації території АР Крим.

Відповідач долучив до апеляційної скарги в якості доказів на обґрунтування правомірності оскаржуваного наказу №348 копію запиту до Адміністрації Президента України та копію відповіді Адміністрації Президента України.

При цьому, зазначені запит ДМС та відповідь Адміністрації Президента України свідчать лише про те, що позивач не набував громадянства України шляхом прийняття до нього на підставі Указу Президента України. Однак, позивач ніколи не стверджував про прийняття його до громадянства саме за процедурою, яка передбачає видання відповідного Указу Президентом України.

Тобто, відсутність Указу Президента України про прийняття позивача до громадянства України, виходячи із положень Закону України «Про громадянство України», свідчить лише про те, що позивач не приймався до громадянства України в порядку, визначеному статтею 9 цього Закону, та не виключає факту набуття ним громадянства України з інших підстав та в порядку інших процедур, за якими рішення про оформлення набуття громадянства уповноважені приймати службові особи територіальних органів ДМС України (до її створення МВС України), керівники дипломатичних представництв та консульських установ України.

Таким чином, надані документи не є належним обґрунтуванням видання оспорюваного наказу через залишення паспортів невикористаними в територіальних органах та підрозділах ДМС України в АР Крим на момент анексії території АРК.

При цьому відповідач не надав жодного доказу проведення до видання оспорюваного наказу та на цей час перевірки про оформлення набуття позивачем громадянства України з підстав, які не вимагають прийняття Президентом України відповідного Указу.

Отже, твердження відповідача про те, що позивач не набував громадянство України та паспорт громадянина України були йому оформлено за відсутності правових підстав, є безпідставними та необґрунтованими припущеннями.

Крім того, відсутність такого Указу жодним чином не обґрунтовує та не спростовує неправомірність оскаржуваного наказу, оскільки, як випливає з його змісту, бланки паспортів були визнані недійсними (анульованими) не з підстав відсутності Указу Президента України про прийняття до громадянства, а через окупацію частини території України.

Твердження відповідача щодо безпідставності документування позивача паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон за відсутності передбачених статтею 8 Закону України "Про громадянство України" підстав, виходячи з положень статті 21 цього Закону, має бути предметом відповідного службового розслідування та прийняття відповідного рішення компетентним органом, тоді як в даному випадку підставою для задоволення позовних вимог є недотримання процедури визнання недійсними паспортних документів позивача.

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач посилається на те, що позивачем не зазначено, на підставі якої статті Закону України «Про громадянство України» він набув громадянство України, коли та яким чином, на підставі яких документів прибув на територію України.

Однак, предметом даного спору є оскарження протиправного рішення про визнання недійсним паспорта громадянина України, а питання законності та обґрунтованості рішення про оформлення набуття позивачем громадянства України перебуває за межами цього судового розгляду, оскільки оскаржуваний наказ не було вмотивовано встановленням факту протиправного набуття громадянства України.

Натомість, законність та обґрунтованість рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням має бути предметом відповідного службового розслідування та прийняття відповідного рішення компетентним органом, у порядку, визначеному статтею 21 Закону України «Про громадянство України». Рішення ж про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України щодо позивача наразі не існує.

Доводи апелянта про відсутність у нього інформації про те, що позивач на території України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не отримував, клопотань щодо продовження строку перебування в Україні, надання дозволу на імміграцію, оформлення посвідки на постійне або тимчасове проживання, не подавав, обґрунтовані посиланнями на відповідну перевірку, проте, як зазначає сам відповідач, ця перевірка була проведена в територіальних органах, крім АР Крим та м.Севастополя, що вказує на неповноту такої перевірки. За таких умов, відповідач об`єктивно позбавлений підстав категорично стверджувати про не вчинення позивачем якихось дій.

Крім того, виходячи із положень закону України «Про громадянство України», попереднє оформлення особою статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, продовження строку перебування, оформлення дозволу на імміграцію, посвідки на постійне або тимчасове проживання, не є безумовною чи обов`язковою вимогою для можливості оформлення набуття позивачем громадянства України за певних підстав, наприклад, при оформлення набуття громадянства за територіальним походженням.

Також є недопустимим та безпідставним довід відповідача щодо незаконності документування позивача паспортом громадянина України через відсутність в ДМС України відомостей щодо постійного проживання позивача або його батьків.

Так, відомості про постійне проживання особи у певній місцевості та за певною адресою, перебувають на зберіганні в органах місцевого самоврядування, до яких відповідач не відноситься. Крім того, не зрозуміло про відсутність відомостей за який період та в якій саме місцевості відповідач вказує у відзиві.

Слід також зазначити, що обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач вказав на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у неналежному інформуванні про відкриття провадження у справі, що позбавило відповідача належно та вчасно подати процесуальні документи, докази та представляти інтереси в суді, що призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, суд першої інстанції належно повідомив скаржника про відкриття провадження у справі, оскільки відповідне повідомлення було направлено йому на офіційну адресу електронної пошти. Крім того, відомості щодо надходження адміністративного позову та відкриття за ним провадження і призначення його до розгляду були судом розміщенні в системі «Електронний суд».

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що необґрунтованими є доводи відповідача про оформлення позивачу паспорту громадянина України з порушенням норм законодавства, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи або неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 14 березня 2023 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Н.М. Єгорова

Я.М. Собків