Справа № 640/26846/20
Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2023-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Золотнікова О. С., Григор`євої І. В., Пількова К. М., Ситнік О. М., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.
Короткий виклад історії справи
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до голови ліквідаційної комісії ОСОБА_2, у якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо невидачі позивачу довідки про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з його заявою від 01 липня 2020 року;
- зобов`язати відповідача видати довідку, відповідно до якої суддівська винагорода, яка враховується при призначенні / перерахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці, складає 238 275 грн, з яких: посадовий оклад (з урахуванням коефіцієнта 1,255) становить 132 375 грн (2118*50*1,25); доплата за вислугу років (80 %) - 105 900 грн; перебування на адміністративній посаді - 0, науковий ступінь - 0; робота, що передбачає доступ до державної таємниці, - 0.
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 13 січня 2020 року у ВАСУ він отримав довідку № 27 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного утримання судді у відставці, розраховану відповідно до пунктів 6, 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» зі змінами (далі - Закон № 1402-VIII). За бланкетними нормами цих пунктів суддівська винагорода призначається і виплачується судді вищого спеціалізованого суду відповідно до Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453?VI). Однак 18 лютого 2020 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення № 2-р/2020, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) деякі положення розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, зокрема пункт 25 цього Закону. Відтак, на думку позивача, з 19 лютого 2020 року в нього виникло право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до частини другої, пункту 2 частини третьої, частин четвертої та п`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII (судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року). Проте відповідач відмовив у видачі позивачу нової довідки відповідно до положень Закону № 1402-VIII.
На переконання ОСОБА_1 , оскаржувана відмова відповідача у видачі йому довідки згідно із заявою від 01 липня 2020 року не ґрунтується на нормах чинного законодавства. До того ж посилання голови ліквідаційної комісії на необхідність звернення до Вищого суду з питань інтелектуальної власності або Вищого антикорупційного суду за довідкою, на думку позивача, є безпідставним, оскільки його особова справа знаходиться у ВАСУ, який не ліквідований. При цьому в рекомендованих судах позивач не працював і на час виходу у відставку їх взагалі не існувало.
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 01 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року, позов ОСОБА_1 задовольнив повністю: визнав протиправними дії відповідача щодо невидачі позивачу довідки про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із заявою від 01 липня 2020 року; зобов`язав голову ліквідаційної комісії Соловйову Л. В. видати ОСОБА_1 довідку, відповідно до якої суддівська винагорода, яка враховується при призначенні / перерахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці, складає 238 275 грн, у тому числі: посадовий оклад (з урахуванням коефіцієнта 1,25) становить 132 375 грн (2118*50*1,25); доплата за вислугу років (80 %) - 105 900 грн; перебування на адміністративній посаді - 0, науковий ступінь - 0; робота, що передбачає доступ до державної таємниці, - 0.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що згідно із частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIІІ, який набрав чинності 30 вересня 2016 року, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суди обох інстанцій констатували, що відповідно до пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 % суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на 2 % грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 % суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону. Водночас Рішенням від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними) положення пункту 25 розділу ХІІ«Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII.
Суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що з 19 лютого 2020 року, наступного дня з дати ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, у позивача виникло право (підстава) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону № 1402-VIII. При цьому суди попередніх інстанцій послалися на правову позицію, викладену в рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у зразковій справі № 620/1116/20.
Вирішуючи цей спір, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позивач має право на отримання нової довідки про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19 лютого 2020 року, оскільки саме із цієї дати втратили чинність обмеження, встановлені пунктом 25 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 вийшов у відставку з посади судді, не проходив кваліфікаційного оцінювання суддів і отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, яке має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя, суди обох інстанцій дійшли висновку про зобов`язання голови ліквідаційної комісії ОСОБА_2 видати відповідну довідку.
Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, голова ліквідаційної комісії ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, у якій послалася на неправильне застосування судами норм матеріального права. На думку скаржниці, суди дійшли помилкового висновку про право позивача на отримання нової довідки про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19 лютого 2020 року через те, що саме із цієї дати втратили чинність обмеження, встановлені пунктом 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII. При цьому суди попередніх інстанцій помилково виходили з того, що розмір суддівської винагороди позивача має обчислюватися відповідно до Закону № 1402-VIII, а за основу має бути взятий посадовий оклад у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних громадян.
Відповідачка зауважила, що Закон № 1402-VIII установлює порядок визначення посадового окладу як складової частини суддівської винагороди виключно для судів першої, апеляційної інстанцій, вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду. Відповідно до частини другої статті 31 Закону № 1402-VIII вищими спеціалізованими судами є Вищий суд з питань інтелектуальної власності та Вищий антикорупційний суд. ВАСУ з 15 грудня 2017 року перебуває в стані припинення та не є вищим спеціалізованим судом згідно з положеннями Закону № 1402-VIII. Відтак, на думку скаржника, твердження про право суддів ВАСУ у відставці на отримання довідок із зазначенням посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду відповідно до Закону № 1402-VIII є безпідставним.
Скаржниця зазначила, що оскільки ВАСУ не припинено, ліквідаційна процедура триває, судді ВАСУ перебувають у складі цього суду, їх не було переведено або призначено на посади суддів судів, створених на підставі Закону № 1402-VIII, то їх гарантії, зокрема щодо отримання суддівської винагороди, визначаються відповідно до положень Закону № 2453-VІ, як це передбачено пунктом 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII. На переконання відповідача, «відповідною» посадою для суддів ВАСУ у відставці є посада судді ВАСУ, суддівська винагорода якого визначається відповідно до положень статті 133 Закону № 2453-VI. Водночас, визначаючи базовий посадовий оклад у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, суди попередніх інстанцій не вказали, посадовий оклад якого працюючого судді відповідно до вимог Закону № 1402-VIIIними взято за основу - судді апеляційної інстанції, судді Вищого суду з питань інтелектуальної власності чи судді Вищого антикорупційного суду, та не обґрунтували, чому при визначенні посадового окладу судді, який працює на відповідній посаді, не підлягають застосуванню положення Закону № 2453-VI(з урахуванням відсилочної норми пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII). Крім цього, на час розгляду справи правовий статус суддів спеціалізованих судів, які перебувають у стані ліквідації, законодавчо не врегульований.
Голова ліквідаційної комісії наполягає, що при видачі позивачеві довідки про суддівську винагороду для обчислення та перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ВАСУ керувався не положеннями пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ, на який покликаються суди попередніх інстанцій, а пункту 7 цього розділу, і предметом спору є не наявність у позивача права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а можливість видачі відповідачем довідки про суддівську винагороду із зазначенням посадового окладу, обчисленого відповідно до вимог Закону № 1402-VІІІ.
Відповідачка указала на помилковість посилання судами попередніх інстанцій на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у зразковій справі № 620/1116/20 (стосовно права суддів у відставці, які не проходили (не пройшли) кваліфікаційне оцінювання суддів під час перебування на посаді судді та (або) не пропрацювали на посаді судді три роки після проходження кваліфікаційного оцінювання, на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання після ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 2-р/2020), оскільки справа, яка розглядається, є відмінною від указаної зразкової справи як за суб`єктним складом, так і за характером спірних правовідносин.
Скаржниця також наголосила на допущенні судами попередніх інстанцій методологічних помилок при проведенні розрахунку розміру суддівської винагороди працюючого судді за відповідною посадою, а саме взяття за основу прожиткового мінімуму для працездатних осіб на рівні 2118 грн, оскільки абзацом четвертим статті 7 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 294-IX) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, встановлено у розмірі 2102 грн. Крім цього, при обрахунку суддівської винагороди відповідно до положень Закону № 1402-VIII суди помилково застосували регіональний коефіцієнт 1,25, однак за положеннями частини десятої статті 135 цього Закону суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
У зв`язку з викладеним скаржниця просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю.
На час розгляду справи позивач відзиву на касаційну скаргу не надіслав.
Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду
Велика Палата Верховного Суду постановою від 16 лютого 2023 року частково задовольнила касаційну скаргу голови ліквідаційної комісії ОСОБА_2 та скасувала рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2021 року, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року, а справу направила на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
На обґрунтування прийнятого рішення Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, ВАСУ припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом № 2453?VI (положення пункту 7 розділу ХІІ «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020). Датою початку роботи Верховного Суду відповідно до рішення Пленуму цього Суду від 30 листопада 2017 року № 2 визначено 15 грудня 2017 року. Із вказаної дати в Україні діє Верховний Суд. Відповідно припинили свою діяльність Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, ВАСУ.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи.
Так, голова ВАСУ наказом від 10 жовтня 2016 року № 681-к відрахував суддю ВАСУ ОСОБА_1 зі штату суду у зв`язку зі звільненням його у відставку відповідно до Постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1515?VIII.
13 січня 2020 року ВАСУ видав ОСОБА_1 довідку № 27 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. За цією довідкою суддівська винагорода обчислена на підставі положень статті 133 Закону № 2453-VI (з урахуванням висновків Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 та положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів).
Після того як 18 лютого 2020 року Конституційний Суд України постановив Рішення № 2-р/2020, яким визнав неконституційними положення пункту 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, 01 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ВАСУ із заявою про надання нової довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
У відповідь на це звернення ВАСУ листом від 02 липня 2020 року № 157/12-14/20 повідомив, що посадовий оклад судді ВАСУ складається з 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 01 січня календарного року із застосуванням коефіцієнта для судді вищого спеціалізованого суду 1,2 (розрахунок 15*2102*1,2=37 836), тобто посадовий оклад станом на 01 січня 2020 року становить 37 836 грн. У зв`язку із цим 13 січня 2020 року позивачу було видано довідку № 27 про суддівську винагороду в означеному розмірі для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Незгода позивача з відмовою у видачі нової довідки зумовила його звернення до суду із цим позовом до голови ліквідаційної комісії ВАСУ ОСОБА_2, яка, виступаючи від імені цього суду, підписувала довідку.
Велика Палата Верховного Суду також констатувала, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)). Статус ліквідаційної комісії юридичної особи та її членів, зокрема голови, визначає Цивільний кодекс України (далі - ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи; голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що голова ліквідаційної комісії будь-якої юридичної особи, зокрема й суду, не діє від власного імені, а у відносинах з іншими особами, у тому числі з судом та учасниками справи, представляє відповідну юридичну особу та виступає в суді від її імені. Натомість позивач подав адміністративний позов, вважаючи, що відповідачем має бути саме голова ліквідаційної комісії ВАСУ ОСОБА_2 Суд першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.
Згідно із частиною третьою статті 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи; суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача (речення перше частини четвертої статті 48 КАС України).
Отже, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що суд першої інстанції мав звернути увагу на те, що позов спрямований на зобов`язання вчинити юридично значимі дії саме ВАСУ, а не голову його ліквідаційної комісії, яка діє як представник юридичної особи. У матеріалах справи відсутня інформація про те, що суд першої інстанції пропонував замінити первісного відповідача належним, а позивач не надав згоди. При цьому суд задовольнив позов саме до голови ліквідаційної комісії ВАСУ, тобто вирішив питання про обов`язок саме цього суду.
Відповідно до частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вказане вище порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
Вважаємо помилковим висновок Великої Палати Верховного Суду про скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстави, визначеної пунктом 4 частини третьої статті 353 КАС України, оскільки спір у цій справі необхідно було вирішити по суті заявлених позовних вимог, виходячи з таких міркувань.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Спір у цій справі виник у зв`язку з відмовою голови ліквідаційної комісії ВАСУ у видачі судді ВАСУ у відставці довідки про суддівську винагороду, розраховану відповідно до статті 135 Закону № 1402-VIII, для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв`язку з ухваленням Конституційним Судом України Рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, яким визнано неконституційним, зокрема, пункт 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII зі змінами.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 4 КАС України відповідачем у публічно-правовому спорі є суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
Згідно з пунктом 7 частини першої цієї статті суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 січня 2021 року у справі № 9901/374/19, статус суб`єкта владних повноважень мають не лише органи державної влади чи місцевого самоврядування зі статусом юридичної особи, а і їх посадові та службові особи й інші суб`єкти, перелік яких не є вичерпним. Характерною ознакою суб`єкта владних повноважень як відповідача в адміністративній справі є наявний у нього необхідний обсяг компетенції виконувати публічно-владні управлінські функції і приймати в межах її реалізації рішення або вчиняти дії , які тягнуть виникнення, зміну чи припинення прав і обов`язків юридичних і фізичних осіб.
Виходячи з наведеного голова ліквідаційної комісії ВАСУ як посадова особа, до якої в цій справі заявлено вимоги позивачем і до повноважень якої належить вчинення дій щодо видачі / невидачі позивачу довідки про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, є належним відповідачем у справі, що виключає необхідність скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Звертаємо також увагу, що згідно із частиною першою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Як убачається зі змісту касаційної скарги голови ліквідаційної комісії ВАСУ на рішення судів попередніх інстанцій, скаржник не посилався в касаційній скарзі на неправильне визначення ОСОБА_1 відповідача в цій справі.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі на підставі пунктів 2 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме у зв`язку з посиланням скаржника на: необґрунтоване врахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у зразковій справі № 620/1116/20; застосування Закону № 1402-VIII, який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин; відсутність судової практики щодо вказаної категорії справ.
Згідно з ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2022 року Велика Палата прийняла цю справу до розгляду для вирішення виключної правової проблеми (неоднакового застосування судами положень Закону № 1402-VIII при вирішенні питання щодо видачі саме головою ліквідаційної комісії довідки про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді ВАСУ у відставці) з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду, помилково пославшись на положення частини третьої статті 341 КАС України, дійшла хибного висновку про скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, не розв`язавши виключну правову проблему, для вирішення якої було прийнято справу Великою Палатою.
Судді Великої Палати
Верховного Суду О. С. Золотніков