Справа № 400/18/23
Суддя: Гордієнко Т. О.
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 березня 2023 р. № 400/18/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Гордієнко Т. О. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаВійськової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,

треті особиМіністерство оборони України, Повітрофлотський проспект, 6,Київ,03168,

провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилась у не розгляді рапорту про звільнення позивача від 05.12.2022; зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача від 05.12.2022р. та звільнити його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що ним був поданий рапорт 05.12.2022, в якому він просив звільнити його з військової служби підставі п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. До рапорту були додані підтверджуючі поважні сімейні обставини докази, однак позивач не отримав жодної відповіді. Відтак, відповідач протиправно не вчинив дії щодо його звільнення з підстав передбачених Законом.

Ухвалою від 05.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.

Від представника позивача надійшла заява про зміну предмета позову, в якій він просить визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту про звільнення позивача від 05.12.2022 р; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 задовольнити рапорт позивача від 05.12.2022р. про звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Ухвалою від 16.01.2023 суд постановив прийняти до розгляду заяву представника позивача про зміну предмету позову та розглядати справу з урахуванням заяви про зміну предмету позову, відповідачу запропонувати надати відзив на заяву про зміну предмету позову, а третій особі надати пояснення.

Від відповідача відзив до суду не надходив.

Від третьої особи пояснення до суду не надходили.

Відповідно до ст.262 КАС України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідив докази, суд дійшов висновку:

Позивач був призваний до Збройних Сил України, в зв`язку з мобілізацією з лютого місяця 2022 року до військової частини НОМЕР_2 на посаді старшини, при цьому військова частина НОМЕР_2 перебуває під командуванням в/ч НОМЕР_1 .

05.12.2022 позивач звернувся з рапортом до командира десантноштурмової роти в/ч НОМЕР_2 про своє звільнення з лав ЗСУ, на підставі п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, хворої на дитячий церебральний параліч. До рапорту додано клопотання командирів позивача, копія свідоцтва про народження дитини НОМЕР_3 , довідка медичного висновку № 35.

Відповідачем отримано рапорт позивача 06.12.2022.

30.12.2022 відповідачем надіслано позивачу лист, яким повернуто рапорт позивача про його звільнення від 05.12.2022 з пропозицією усунути недоліки, що полягають у ненаданні до рапорту документів, які підтверджують проживання позивача з дитиною-інвалідом.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні, в Україні" введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У зв`язку з введенням воєнного стану, введено тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

При цьому, Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлено? ? Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (далі - Закон № 3543).

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ(надалі - Закон №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно - рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно підпункту г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах (під час воєнного стану): через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

Так, позивач подав рапорт про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням ним дитини з інвалідністю віком до 18 років. На підтвердження зазначеної сімейної обставини до рапорту додано копію свідоцтва про народження дитини та довідку медичного висновку №35.

До суду, позивачем додатково надано довідку ОСББ Луч про своє місце проживання у АДРЕСА_3 та склад сім`ї: дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 .

Також, до суду від дружини позивача надійшла заява, в якій вона зазначає, що між ними досягнуто домовленість про спільне виховання їх дитини, про відсутність заборгованості по аліментах, про особисту участь позивача у реабілітаційних програмах дитини та підтверджено участь позивача у вихованні їх спільної дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст. 15 Сімейного кодексу України (далі- СК України), сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Згідно ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України).

З огляду на вищезазначене, виховання дитини є обов`язком обох батьків не залежно від місця їх проживання (разом або окремо).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, що згідно підпункту г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232 є підставою для звільнення з військової служби.

Відповідач на рапорт позивача надіслав лист від 30.12.2022 про повернення його рапорту для усунення недоліків, що полягає у ненаданні позивачем документу на підтвердження його проживання разом з дитиною з інвалідністю.

В п. 7ст. 26 Закону №2232 вказано, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абз. 2 п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з п. 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно із абзацом 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до пункту 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було подано рапорт до свого безпосереднього керівника, разом з підтвердженням обставини для звільнення (довідка медичного висновку та свідоцтво про народження дитини), які в свою чергу були направлені відповідачу, однак відповідач на рапорт позивача надіслав лист, яким запропонував надати документи щодо проживання з дитиною з інвалідністю та повернув рапорт.

Але лист відповідача не може вважатись належним рішенням, прийнятим за результатами розгляду рапорта, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Позивач, з урахуванням заяви про зміни предмету позову, просить суд визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту про звільнення позивача від 05.12.2022, однак як вже встановив суд відповідачем допущено бездіяльність, тому відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, для захисту прав позивача суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність щодо не звільнення з військової служби на підставі п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, згідно поданого рапорту від 05.12.2022.

Щодо зазначення відповідачем про необхідність надання позивачем документів, що підтверджують проживання позивача з дитиною-інвалідом, суд зазначає наступне. Підставою для звільнення є виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років. Згідно норм СК України виховання дитини є обов`язком обох батьків не залежно від того чи проживають вони разом з дитиною, чи окремо. Тобто, надання позивачем до рапорту довідки про місце проживання з дитиною інвалідом не є тим документом, що підтверджує підстави для звільнення з військової служби. Судом встановлено, що позивачем додано до рапорту достатньо документів для підтвердження зазначених сімейних обставин, а саме належним чином засвідчену копію свідоцтва про народження дитини, з якого вбачається, що саме позивач є батьком цієї дитини та корінець медичного висновку № 35, з якого вбачається, що його дитина є дитиною інвалідом у віці до 18 років.

Таким чином, враховуючи, що рапорт позивача відповідачем не розглянутий належним чином, а згідно норм Закону України № 2232 наявні підстави для звільнення позивача з військової служби з підстав виховання ним дитини з інвалідністю до 18 років, що підтверджується належними документами, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову саме шляхом зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача від 05.12.2022р. та звільнити його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки це, на думку суду, ефективний спосіб захисту порушеного права позивача.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідач відзив суду не надав та не надав суду докази на спростування доводів позивача, тому позов належить задовольнити.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 НОМЕР_4 ) задовольнити повністю.

? 2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) щодо не звільнення з військової служби ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на підставі п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, згідно поданого рапорту від 05.12.2022.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) розглянути рапорт ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) від 05.12.2022 р. та звільнити його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т. О. Гордієнко