Справа № 380/16850/22
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2023-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2023 року

м.Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Карп`як О.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) (надалі Позивач) звернувся з вказаним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області (Проспект Соборний,буд. 158-Б, 69057, м. Запоріжжя; ) (надалі Відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ) (надалі Відповідач 2) в якому просить:

визнати протиправним рішення №186 від 23.05.2022;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років передбачених пунктами «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» про що прийняти відповідне рішення, наступні періоди:

08.04.1981- 23.04.1983 служба в рядах Рядянської Армії на посаді фельдшера санінструктора (5 р. 16 дн);

02.04.1986 16.09.1987 роботі на посаді рентген лаборанта у військовій частині НОМЕР_2 (1 р.5 міс. 15 дн);

17.09.1987- 04.12.1989 надстрокова військова служба у військовій частині НОМЕР_3 на посаді санітарного інструктора (2р. 2 міс. 18 дн);

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Карп`як О.О.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що працював на посадах, на яких набула права на призначення та виплату йому грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зазначив, що положення чинного законодавства пов`язують право на нарахування та виплату спірної допомоги із посадою, яку займав пенсіонер, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ. Відтак вважає оскаржуване рішення таким, що підлягає скасуванню та звернувся до суду із цим позовом.

12.12.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач 2 просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи відзив відповідач 2 зазначає, що згідно з наданих документів страховий стаж позивача на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", становить 32 роки 3 місяці 4 дні. До страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги не враховано періоди з 08.04.1981 - 23.04.1983 проходив службу в рядах ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді фельдшера - санінструктора; з 02.04.1986 - 16.09.1987 працював на посаді рентгенлаборанта у військовій частині НОМЕР_2 ; у період з 17.09.1987 - 04.12.1989 призваний в надстрокову військову служба у військовій частині НОМЕР_4 на посаді санітарного інструктора. Враховуючи вищевикладене, було прийнято рішення відмовити позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у розмірі десяти пенсій у зв`язку з відсутністю 35 років страхового стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

13.12.2022 року представником позивача подано відповідь на відзив.

23.12.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач 1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи відзив відповідач 1 зазначає, що оскільки роботи на яких працював позивач не передбачені пунктами «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не включено до Переліку № 909, позивач не має права на отримання грошової допомоги у розмірі 10 пенсій.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 25 листопада 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

Позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та з 02.02.2022 року йому призначено пенсію за віком.

Згідно із записами в трудовій книжці від 17.03.1981 позивач, працював:

- 01.09.1977 - 02.03.1983 - навчання у Кременецькому медичному училищі за спеціальністю «фельдшер» - диплом НОМЕР_5 ;

- 17.03.1981 - 01.04.1981 - робота на посаді фельдшера фельдшерсько- акушерського пункту с. Гаї Розтоцькі ;

- 08.04.1981 - 23.04.1981 - служба в рядах Радянської Армії на посаді фельдшера- санінструктора ;

- 10.08.1983 - 01.04.1986 - робота на посаді завідувача фельдшерсько- акушерським пунктом с. Бучино Бродівської центральної районної лікарні;

- 02.04.1986 - 16.09.1987 - робота на посаді рентген-лаборанта у військовій частині НОМЕР_2 ;

- 17.09.1987 - 04.12.1989 - надстрокова військова служба у військовій частині НОМЕР_4 на посаді санітарного інструктора;

- 20.06.1991 - 26.08.1992 - робота на посаді слюсаря аварійно-відновлювальних робі Луцької КЕЧ;

- 26.08.1992 - 28.08.1992 - робота на посаді фельдшера психоневрологічного відділення;

- 02.09.1992 - 31.12.2012 - робота на посаді фельдшера швидкої невідкладної допомоги Бродівської центральної райлікарні;

- 01.01.2013 - 31.03.2022 - робота на посаді фельдшера станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги у Львівському обласному центрі екстренної медичної допомоги та медицини катастроф.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою щодо призначення грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності було визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішенням від 23.05.2022 № 186 відмовлено позивачу в призначенні грошової допомоги згідно 7-1 розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу для призначення виплати грошової допомоги.

Листом № 1300-5903-8/109102 від 21.11.2022 відповідач-2 повідомив позивача про те, що страховий стаж ОСОБА_1 на посадах, які дають право на призначення грошової допомоги у розмірі їх десяти місячних пенсій, складає 32 роки 3 місяці 4 дні, а саме:

- 17.03.1981 - 01.04.1981 на посаді фельдшера фельшерсько-акушерського пункту;

- 10.08.1983 - 28.03.1986 на посаді завідувача фельшерсько-акушерського пункту з виконанням обов`язків фельдшера та наданням медичних послуг населенню;

- 02.09.1992 - 31.03.2022 на посаді фельдшера швидкої невідкладної допомоги.

Позивач не погоджується із відмовою в зарахуванні до його спеціального стажу роботи спірних періодів, вважає відповідне рішення відповідача 1 протиправним та необґрунтованим, тому звернулася до суду із цим позовом за захистом своїх прав.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788) та Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до пункту 2-1 Прикінцевих положень Закону № 1058 особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788 передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

Відповідно до пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 особам,

які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Такий Порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1191 «Про затвердження Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати» (далі Порядок № 1191).

Пунктом 2 Порядку № 1191 установлено, що до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

А пунктом 5 Порядку № 1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Отже, право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних, визначених законодавством посадах, й виходом на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотриманням такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії. Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 234/13835/17.

Суд встановив, що відповідач не виплатив позивачу грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій, яка передбачена пунктом 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058, покликаючись на відсутність у нього необхідного стажу роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону 1788. Вказав, що страховий стаж в цьому випадку враховується в календарному обчисленні. Страховий стаж позивача на посадах, які дають право на призначення грошової допомоги у розмірі їх десяти місячних пенсій, складає 33 роки 09 місяців 0 днів.

Так, до спеціального страхового стажу відповідач не зарахував позивачу періоди його роботи з 08.04.1981 - 23.04.1983 (проходив службу в рядах Радянської Армії на посаді фельдшера санінструктора); з 02.04.1986 - 16.09.1987 (працював на посаді рентгенлаборанта у військовій частині НОМЕР_2 ); у період з 17.09.1987 - 04.12.1989 (призваний в надстрокову військову служба у військовій частині НОМЕР_4 на посаді санітарного інструктора).

Серед іншого, відповідачем 2 не заперечується наявність у позивача страхового стажу 32 роки 3 місяці 4 дні.

Представник відповідача 2 у відзиві вказав, що вищенаведені періоди до страхового стажу на призначення грошової допомоги не зараховані, оскільки в трудовій книжці зазначено посаду на якій працював, однак не вказано вид медичного закладу, який знаходився на території військової частини. А також позивачем не було долучено уточнюючих довідок, для зарахування зазначеного періоду до страхового стажу на призначення грошової допомоги.

Суд не погоджується з такими висновками відповідача 2 у відзиві з огляду на наступне.

Страховий стаж, передбачений пунктами 2 і 3 цього Порядку №1191, враховується в календарному обчисленні. При цьому допускається підсумовування страхового стажу за періоди роботи, які дають право на призначення пенсії відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.93 (далі - Перелік № 909).

Розділом 2 Охорона здоров`я Переліку №909 передбачено, що до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується час, зокрема, на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органах Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно - епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка (стаття 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ).

На момент розгляду справи судом діє порядок ведення трудових книжок, який регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58).

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018, справа № 275/615/17, провадження №К/9901/768/17.

Вказана позиція кореспондується з нормами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (далі - Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

З аналізу наведених норм, судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, заповнення неналежне оформлення граф трудової книжки не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Суд зазначає, що не зарахування спірних періодів до спеціального стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Неточність в записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі спеціального стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Надаючи оцінку вказаним доводам відповідача 2 щодо періодів з 08.04.1981 - 23.04.1983 проходив службу в рядах ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді фельдшера - санінструктора; з 02.04.1986 - 16.09.1987 працював на посаді рентгенлаборанта у військовій частині НОМЕР_2 ; у період з 17.09.1987 - 04.12.1989 призваний в надстрокову військову служба у військовій частині НОМЕР_4 на посаді санітарного інструктора, суд зазначає наступне.

Записами трудової книжки позивача підтверджується, що позивач у спірний період проходив службу в рядах ІНФОРМАЦІЯ_1 та в подальшому проходив військову службу та перебував у трудових відносинах.

Відповідачами вищезазначені записи трудової книжки позивача не заперечуються. Зворотного суду не доведено.

Відповідно до записів у військовому квитку серії НОМЕР_6 , позивач проходив службу в Збройних Силах.

Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.03.2022 року № А/885, судом встановлено що позивач з 08.04.1981 року по 23.04.1983 року, та з 17.09.1987 по 04.12.1989 проходив військову службу в лавах Збройних Сил.

Відповідно до довідки Військової частини № 12 від 25.03.1989, встановлено, що позивач з квітня 1981 року по квітень 1983 проходив строкову службу на посаді фельдшера - санінструктора.

Суд вважає, що військовим квитком позивача та довідкою від 25.03.2022 року № А/885, ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до приписів Порядку № 637 належним чином встановлюються відомості щодо трудового стажу та здійснюваної діяльності позивача за період з 08.04.1981 - 23.04.1983; з 02.04.1986 - 16.09.1987; з 17.09.1987 - 04.12.1989 під час військової служби на посаді фельдшера санінструктор, ренгентлаборанта та санітарного інструктора.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII від 25.03.92 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з абз. 2 пункту 1 статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.91 час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Час навчання в професійно-технічному навчальному закладі, час проходження строкової військової служби, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", які зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, не повинні перевищувати наявного стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно Переліку № 909, в галузі охорони здоров`я відносяться лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) в таких закладах та установах: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Відповідно до примітки 2 до Переліку № 909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Відповідно до примітки 3 до Переліку № 909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 01 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

До 1992 року діяв Перелік установ, організацій і посад, робота яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений наказом Міністерства соціального забезпечення УРСР від 31.12.59 № 135 та Перелік установ, організацій і посад, робота яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.59 № 1397, до яких віднесені лікарі, зубні лікарі, техніки, фельдшери, помічники лікаря, акушерки, масажисти, лаборанти, медичні сестри - всі незалежно від найменування посади, дезінфекційні інструктори в таких установах (закладах), як лікувально-профілактичні установи, установи охорони материнства і дитинства, санітарно-профілактичні установи, у тому числі: амбулаторно-поліклінічні установи всіх типів і найменувань (поліклініки, амбулаторії, диспансери всіх профілів, установи швидкої медичної допомоги та переливання крові, медсанчастини, здоровпункти, медичні кабінети і пункти, фельдшерські і фельдшерсько-акушерські пункти, станції санітарної авіації, рентгенівські станції і пункти, медичні лабораторії та інші).

Наказом Міністерства оборони України № 168 від 23.03.2017 затверджено Перелік закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України, до якого віднесено:

1. Лікарняні заклади: військово-медичний центр (усіх найменувань, у тому числі клінічний); військовий госпіталь, філія госпіталю (усіх найменувань); окремий медичний батальйон, медико-санітарний батальйон; військовий лазарет (усіх найменувань); окрема медична рота (медична рота); медичний взвод; медичний пункт (з ліжковим фондом).

2. Амбулаторно-поліклінічні заклади: поліклініка, поліклінічне відділення (усіх найменувань); центральна стоматологічна поліклініка; стоматологічна поліклініка; пересувний стоматологічний кабінет; пересувний рентгенівський кабінет; медична служба (військової частини, корабля, підводного човна, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, навчального центру, військового ліцею); медичний пункт (військової частини, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, навчального центру, військового ліцею, державного підприємства, організації та установи Міністерства оборони України).

За такого правового регулювання суд дійшов висновку, що проходження позивачем, який попередньо отримав кваліфікацію "фельдшер", строкової військової служби в період з 08.04.1981 - 23.04.1983 проходив службу в рядах Радянської Армії на посаді фельдшера - санінструктора; з 02.04.1986 - 16.09.1987 працював на посаді рентгенлаборанта у військовій частині НОМЕР_2 ; у період з 17.09.1987 - 04.12.1989 призваний в надстрокову військову служба у військовій частині НОМЕР_4 на посаді санітарного інструктора підлягає зарахуванню до спеціального страхового стажу та дає право на виплату одноразової грошової допомоги при призначенні пенсії як працівнику охорони здоров`я. Неврахування відповідачами цього періоду суд вважає безпідставним.

Відтак, рішення від 23.05.2022 №186 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області підлягає скасуванню як протиправне.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде, серед іншого, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до спеціального стажу позивача періоди з 08.04.1981 - 23.04.1983 проходив службу в рядах ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді фельдшера - санінструктора; з 02.04.1986 - 16.09.1987 працював на посаді рентгенлаборанта у військовій частині НОМЕР_2 ; у період з 17.09.1987 - 04.12.1989 призваний в надстрокову військову служба у військовій частині НОМЕР_4 на посаді санітарного інструктора.

З огляду на те, що відмова відповідача 2 нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу згідно з пунктом 7-1 розділу Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ґрунтувалася на відсутності у позивача необхідного спеціального стажу (35 років), то з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача 2 здійснити нарахування та виплату позивачу грошової допомоги, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" також підлягають до задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши обґрунтованість доводів, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Позивач також просить вирішити питання про стягнення з відповідача понесених ним судових витрат.

При вирішенні цього питання, суд враховує таке.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Професійна правова допомога ОСОБА_1 надавалася Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і Партнери», зокрема адвокатом Вавчак Р.Я. (свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю від 01.03.2021 серія ІФ № 001795, ордеру від 22.11.2022 року серія ВС № 1171767) на підставі договору про надання правової допомоги від 14.11.2022 № 675, примірник якого наявний у матеріалах справи.

Вид наданих Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і Партнери» послуг професійної правової допомоги, їх тривалість та вартість підтверджується актом виконаних робіт від 13.02.2023.

Згідно з вказаним актом, Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і Партнери» надано наступні послуги: надання консультацій та узгодження правової позиції, пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень, практики в аналогічній категорії справ, опрацювання нормативно-правових актів з приводу призначення та виплати грошової допомоги складання позовної заяви.

Розмір оплати становить 10 000 грн.

Оплата послуг за правову допомогу згідно з договором про надання правової допомоги від 14.11.2022 №675 здійснена в розмірі 5000 грн, що підтверджується рахунком від 13.02.2023 року.

У частині шостій статті 134 КАС України встановлено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

На підставі системного аналізу матеріалів справи та долучених представником позивача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне зазначити, що витрати пов`язані з консультуванням, підготовкою та поданням позову включаються до витрат пов`язаних з складанням позовної заяви.

З урахуванням того, що вказана справа була розглянута в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання як справа незначної складності, а правовідносини, які є предметом розгляду в межах цієї справи, не є складними, що свідчить про те, що підготовка і подання адміністративного позову, пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень, не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі East/WestAllianceLimited проти України, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 10000,00 грн витрат на правничу допомогу за позовну заяву з вимогами немайнового характеру є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідачів становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Крім того, слід враховувати, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь витрат, понесених ним на правову допомогу адвоката у сумі 10000 грн., підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення таких витрат в сумі 1000 грн.

Відповідно до статті 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 992, 40 (496,20 грн з відповідача -1 та 496,20 грн з відповідача-2).

Керуючись ст.ст. 72,77,94, 134, 139, 241 -246, 262, 295 КАС України , суд

в и р і ш и в:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області (Проспект Соборний,буд. 158-Б, 69057, м. Запоріжжя; ), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, - задоволити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 23.05.2022 №186 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 періоди з 08.04.1981 - 23.04.1983 проходив службу в рядах Радянської Армії на посаді фельдшера - санінструктора; з 02.04.1986 - 16.09.1987 працював на посаді рентген-лаборанта у військовій частині НОМЕР_2 ; у період з 17.09.1987 - 04.12.1989 призваний в надстрокову військову служба у військовій частині НОМЕР_4 на посаді санітарного інструктора.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області (Проспект Соборний,буд. 158-Б, 69057, м. Запоріжжя; ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 500 (п`ятсот) грн понесених витрат на правову допомогу адвоката та судовий збір у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн 20 коп. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (, місцезнаходження: 79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, 10) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 500 (п`ятсот) грн. понесених витрат на правову допомогу адвоката та судовий збір у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Карп`як Оксана Орестівна