Справа № 400/6957/21
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2023-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2023 р. № 400/6957/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Біоносенко В. В. за участю секретаря судового засідання Куца О.С. розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2
до Держава в особі Міністерства внутрішніх справ України, вул. Богомольця, 10,Київ 24,01024, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, вул. Декабристів, 5,Миколаїв,54001,
про стягнення невиплачену заробітну плату (грошового забезпечення) та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати за період служби, а саме із 04.08.2008 по 27.09.2010, із відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів стягнення невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України з вимогами визнати протиправним та скасувати наказ №24 Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 16.02.2010 «Про покарання співробітників Заводського РВ», складений відносно лейтенанта міліції ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати наказ №145 Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 28.01.2010 «Про покарання співробітників Заводського РВ», складений відносно лейтенанта міліції ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати наказ №120 о/с УМВС України в Миколаївській області від 27.09.2010 «По особовому складу», складений щодо звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді дільничного інспектора міліції СДІМ, в Миколаївському районному управлінні поліції ГУНП в Миколаївській області Головного управління Національної поліції у Миколаївській області з 28.09.2010 року з невикористаною щорічною основною відпусткою за період із 04.08.2008 по 27.09.2010; стягнути із Держави Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату (грошового забезпечення) та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати за період служби, а саме із 04.08.2008 по 27.09.2010, із відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів; стягнути із Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу, починаючи із 01.02.2010 по день ухвалення судового рішення, суму якого належить встановити, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів; стягнути із Держава України в особі Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 відшкодування завданою моральної шкоди в сумі 55000 гривень.

Ухвалами суду від 31.08.2021 відкрито провадження у адміністративній справі в частині позовних вимог: стягнути із Держави Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату (грошового забезпечення) та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати за період служби, а саме із 04.08.2008 по 27.09.2010, із відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, а в частині позовних вимог: визнати протиправним та скасувати наказ №24 Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 16.02.2010 «Про покарання співробітників Заводського РВ» складений відносно лейтенанта міліції ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати наказ №145 Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 28.01.2010 «Про покарання співробітників Заводського РВ» складений відносно лейтенанта міліції ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати наказ №120 о/с УМВС України в Миколаївській області від 27.09.2010 «По особовому складу» складений щодо звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді дільничного інспектора міліції СДІМ, в Миколаївському районному управлінні поліції ГУНП в Миколаївській області Головного управління Національної поліції у Миколаївській області з 28.09.2010 року з невикористаною щорічною основною відпусткою за період із 04.08.2008 по 27.09.2010; стягнути із Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу, починаючи із 01.02.2010 по день ухвалення судового рішення, суму якого належить встановити, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, стягнути із Держава України в особі Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 відшкодування завданою моральної шкоди в сумі 55000 гривень, повернути заявнику, оскільки пропущені строки звернення до суду.

За ініціативи суду, ухвалою від 31.08.2023 залучено другого відповідача УМВС України в Миколаївській області.

Розгляд справи здійснювалось в порядку загального провадження з викликом сторін.

04.10.2021, 09.11.2021, 23.11.2021, 07.12.2021 та 11.01.2022 судом призначалися підготовчі судові засідання в режимі відеоконференції.

11.01.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Судові засідання призначались судом на 11.01.2022, 01.02.2022 та 28.02.2022.

Судове засідання 28.02.2022 не відбулося у зв`язку з початком бойових дій та широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Суд розглянув справу 09.03.2023 у відкритому судовому засідання в режимі відеоконференції за участі сторін.

В судовому засіданні 09.03.2023 було проголошено вступну та резолютивну частину судового рішення. Повний текст рішення підписано 14.03.2023.

Дослідив матеріали справи, вислухав представників сторін, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 05.08.2004 проходив службу на різних посадах в органах внутрішніх справ.

В період з серпня 2004 р. по липень 2008 р., ОСОБА_1 проходив навчання у Луганському державному університеті внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка.

В період з серпня 2008 р. по грудень 2009 р. ОСОБА_1 проходив службу інспектором сектору організації розшуку викраденого автомототранспорту УДАЇ УМВС України в Миколаївській області.

В період з грудня 2009 р. по вересень 2010 р. ОСОБА_1 проходив службу дільничним інспектором міліції служби дільничних інспекторів міліції Заводського РВ УМВС України в Миколаївській області.

16.02.2010 наказом начальника Заводського РВ УМВС України ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за невихід на роботу.

Службовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_1 з 01.02.2010 не виходить на службу та про причини відсутності керівництву не повідомляє.

28.07.2010 проведено повторне службове розслідування стосовно невиходу ОСОБА_1 на службу, та встановлено, що з 01.02.2010 він так на робочому місці і не з`явився. Вирішено клопотати про його звільнення.

27.09.2010 наказом начальника УМВС України в Миколаївській області №120 о/с «По особовому складу», лейтенанта міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни.

Дослідженням судом питання виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в період 04.08.2008 по 27.09.2010, встановлено, що відповідно до відомостей особової картки грошового забезпечення ОСОБА_1 він отримував у повному обсязі грошове забезпечення в період з 04.08.2008 р. по 20.12.2009. Відомості про нарахування та виплату йому грошового забезпечення за період з 21.12.2009 по 29.09.2010 відсутні.

Окрім того, в наказі від 16.02.2010 №24, про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, спеціально обумовлено, що грошове утримання йому не нараховували з 01.02.2010 у зв`язку з прогулами.

Таким чином, спірний період з 04.08.2008 р. по 20.12.2009 можливо поділити на три частини: 1) з 04.08.2008 р. по 20.12.2009 ОСОБА_1 отримував грошове утримання, що підтверджується його особовою карткою; 2) з 01.02.2010 по 27.09.2010 ОСОБА_1 не отримував грошове утримання, оскільки службовими розслідуваннями встановлений не вихід його на роботу та п.3 наказу №24 від 16.02.2010 вирішено не нараховувати грошове утримання; 3) з 21.12.2009 по 31.01.2010 відсутні будь-які документи, які підтверджують нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового утримання.

Саме в цей період з 21.12.2009 ОСОБА_1 було переведено з УДАІ до Заводського РВ ММУ, а за повідомленням УМВС України, Заводський РВ ММУ особову картку грошового забезпечення ОСОБА_1 до архіву не передав.

Допитана в судовому засіданні свідок т.в.о. начальника УФЗБО УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_2 , не змогла нічого пояснити, оскільки на момент звільнення позивача з органів внутрішніх справ, вона не працювала на цій посаді.

Допитати в якості свідка (задоволено клопотання представника позивача) завідуючого архівним сектором ВРТЗІ ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 стало не можливим, оскільки вона звільнилася з посади та її місце знаходження невідомо.

Суд вичерпав будь-які можливості дослідження питання виплати позивачу грошового утримання у спірний період.

Вирішуючи цей спір, суд враховує, що з моменту звільнення позивача до його звернення до суду та відкриття провадження у цій справи пройшло майже 11 років.

Так, станом на серпень 2021 року, ч.2 ст.233 КЗпПУ, передбачала норму про право звернення робітника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, що і обумовило відкриття провадження в цій частині на відмінність від решти позовних вимог.

Разом з тим, за 11 років зволікання позивача зі зверненням до суду, істотно змінилися обставини навколо правовідносин позивача та його колишнього роботодавця: такого правоохоронного органу, як міліція, в якому проходив службу позивач з 06.11.2015 більше не існує, УМВС України в Миколаївській області перебуває в стані ліквідації, а безпосередньо сам підрозділ Заводський РВ ММУ припинений, як юридична особа 13.10.2021. При цьому, ще 09.01.2016 закінчився строк, визначений засновниками (учасниками) юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, для заявлення кредиторами своїх вимог. Відповідно ч.5 ст.112 Цивільного кодексу України, вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11) зазначив, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

Тобто, строки давності (звернення до суду) слугують забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними. При цьому, інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав.

Оскільки, станом на час звернення позивача до суду, редакції ст.233 Кодексу, не перешкоджала йому для звернення до суду, суд не має повноважень на залишення позовної заяву без розгляду з підстав, передбачених п.8 ч.1 ст.240 КАС України.

Але, суд приймає до уваги значний час, який пройшов від подій до часу звернення до суду, під час оцінки доказів та аргументів наданих сторонами.

На теперішній час в редакції ст.233 Кодексу, вже відсутня норма про право на звернення до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

А в редакції Кодексу, яка існувала на час звернення до суду, можливість звернення до суду без обмеження будь-яким строком стосувалась лише щодо належної заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці.

Таким чином, предметом доказування або спростування сторін у цій справі повинно бути: 1) порушення законодавства про оплату праці, що мало місця стосовно позивача; 2) належність позивачу певних сум грошового утримання.

Необхідно розуміти, що ч.2 ст.233 Кодексу, у редакції чинної на час звернення до суду, передбачала можливість стягнення безспірних сум заробітної плати, у разі коли вони були нараховані, але не виплачені, або у разі доведеності в межах строку давності протиправності їх невиплати.

По цій справі, зазначених обставин суд не вбачає: фактів порушення роботодавцем прав позивача в частині оплати праці, не встановлено, та втрачена юридична можливість, встановити таке порушення.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У цьому випадку, позивач не надав жодних доказів та аргументів, щодо протиправності дій відповідача під час нарахування та виплати (не виплати) грошового утримання в спірний період, не надав своїх розрахунків належних сум, які повинен був отримати, не надав доказів позбавлення його грошового утримання.

Позивач, побудував конструкцію доведення своїх позовних вимог, виключено на посилання на ч.2 ст.77 КАС України, яка зобов`язує саме у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Але, у цьому випадку суд не може погодитися з таким підходом, оскільки це не є справа про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень (п.1 ч.1 ст.19 КАС), а є справою з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (п.2 ч.1 ст.19 КАС). У цьому випадку відповідачі виступають, не як суб`єкти владних повноважень, а як роботодавці (інші особи, до яких звернена вимога позивача).

У будь-якому разі, саме у зв`язку з тим, що пройшло багато часу від спірних подій, суд не може обґрунтувати позитивне рішення, оскільки не має надійних та повних доказів порушень прав позивача з боку роботодавця.

За відсутності доказів виплати чи не виплати позивачу грошового утримання за спірний період, суд не може обґрунтувати позитивне рішення, лише посиланням на ч.2 ст.77 КАС України, оскільки за такий великий проміжок часу, вплив історичних обставин та подій, що супроводжували суспільне життя в Україні, зокрема роботу правоохоронних органів, цілком припустима втрата відповідачами доказів.

Натомість, факту порушення з боку роботодавця законодавства про оплату праці у спірний період до відкриття провадження по цій справі не було встановлено. А під час розгляду цієї справи, суд зі сплином строків давності, втратив можливість оцінювати правомірність підстав позбавлення позивача виплат, зокрема наказ начальника Заводського РВ ММУ №24 від 16.02.2010.

Навіть у разі доведеності фактів невиплати грошового утримання, суд позбавлений можливості визнати протиправними такі утримання.

Враховуючи вищевикладене, розглядаючи позовні вимоги, по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю, оскільки позивачем жодним чином не доведено, що роботодавцем свого часу його було протиправно позбавлено грошового утримання, а аргументи відповідачів, що вони зі сплином часу та втратою доказів, не мають можливості довести протилежне, суд вважає розумними та обґрунтованим, з врахуванням 11 років часу між подію та зверненням до суду.

В задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 ) до Держави Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України (вул. Богомольця, 10,Київ 24,014) Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області (вул. Декабристів, 5,Миколаїв,543) відмовити повністю.

2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Біоносенко

Рішення складено в повному обсязі 14.03.2023