Справа № 420/9508/22
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

13 березня 2023 року

м. Київ

справа №420/9508/22

адміністративне провадження №К/990/6264/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Стрелець Т.Г.,

суддів: Стеценка С.Г., Тацій Л.В.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року в адміністративній справі 420/9508/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

Як вбачається з касаційної скарги та відомостей Єдиного Державного реєстру судових рішень, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ щодо не проведення перерахунку та виплати разової грошової допомоги, передбаченої ч. 5 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ за 2022 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком;

- зобов`язати ГУ ПФУ провести перерахунок та виплатити разову грошову допомогу, передбачену ч. 5 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гаранти їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII за 2022 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком у сумі 11 566,00 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії ГУПФУ щодо не проведення перерахунку та виплати разової грошової допомоги, передбаченої ч.5 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2022 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Зобов`язано ГУ ПФУ провести перерахунок та виплатити разову грошову допомогу, передбачену ч.5 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гаранти їх соціального захисту" за 2022 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задоволено.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року - скасовано, прийнято постанову якою у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням апеляційної інстанції, ОСОБА_1 направив до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року в адміністративній справі 420/9508/22 та ухвалити нове, яким залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Верховний Суд вважає за необхідне залишити її без руху з огляду на таке.

Згідно частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Крім того, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Положеннями статті 330 КАС України визначені вимоги до форми і змісту касаційної скарги, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначається, зокрема, підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Спір, який виник у цій справі розглядався судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для нього.

Касаційна скарга позивача обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновку щодо їх застосування, викладеного у рішенні Верховного Суду від 29.09.2020 у зразковій справі № 440/2722/20, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021, у постановах Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 640/9677/20, від 07.04.2021 у справі № 200/4287/20-а, від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19, від 13.03.2019 у справі № 130/1001/17, та у постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 537/5837/14-а.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 291 КАС України, рішення суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду типової справи може бути оскаржено в касаційному порядку виключно з таких підстав:

1) суд першої та (або) апеляційної інстанції при вирішенні типової справи не визнав її типовою справою та (або) не врахував правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи;

2) справа, в якій судом першої та (або) апеляційної інстанції ухвалено рішення з урахуванням правових висновків, викладених у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, не відповідає ознакам типової справи.

Предметом оскарження в цій справі є бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплатити позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи відповідно до статті 13 Закону № 3551-XII у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Водночас, предметом оскарження у зразковій справі була бездіяльність органу, уповноваженого здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня щодо нарахування і виплати разової грошової допомоги до 5 травня у 2020 році у розмірі, передбаченому статтею 13 Закону № 3551-XII у редакції з врахуванням рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 у справі № 1-247/2018(3393/18), яким було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону № 3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Разом з цим, відносини щодо нарахування та виплатити позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік, які виникли у справі, про перегляд постанови суду апеляційної інстанції в якій позивачем подано цю касаційну скаргу, врегульовані статтею 13 Закону № 3551-ХІІ у редакції, з урахуванням частини другої статті 20 Закону України від 12.05.2015 № 389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану», частини сьомої статті 20 та абзацу третього підпункту 2 пункту 22 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України та Порядком використання у 2022 році коштів державного бюджету, передбачених для виплати щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2022 № 540 «Деякі питання виплати у 2022 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з встановленими в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами та наданою їм правовою оцінкою не дають підстави для висновку про наявність обставини, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 291 КАС України, а також пунктом 1 частини першої статті 328 КАС України, оскільки спірні правовідносини у зразковій справі № 440/2722/20, рішення Верховного Суду від 29.09.2020 у якій залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021, на яке зроблено посилання у касаційній скарзі як на приклад іншого правозастосування, та оскаржувані судові рішення, виникли за різного правового регулювання, а правовідносини щодо яких Верховним Судом зроблено висновки у постановах від 16.03.2021 у справі № 640/9677/20, від 07.04.2021 у справі № 200/4287/20-а, від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19, від 13.03.2019 у справі № 130/1001/17 та Верховним Судом України у постанові від 10.02.2016 у справі № 537/5837/14-а, на які зроблено посилання у касаційній скарзі як на приклад іншого правозастосування, та у справі за результатом розгляду якої винесено оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції не є подібними.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 01.12.2022 у справі № 580/2869/22 у відносинах щодо нарахування та виплатити щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік виклав висновок щодо застосування положень статті 13 Закону № 3551-XII, частини другої статті 20 Закону України від 12.05.2015 № 389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану», частини сьомої статті 20 та абзацу третього підпункту 2 пункту 22 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України та Порядку використання у 2022 році коштів державного бюджету, передбачених для виплати щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2022 № 540 «Деякі питання виплати у 2022 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Водночас, при вирішенні спору, який виник у цій справі, суд апеляційної інстанції керувався правовим висновком, викладеним у зазначеній постанові Верховного Суду від 01.12.2022 у справі № 580/2869/22 у відносинах щодо нарахування та виплатити щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік.

Вказане виключає можливість касаційного перегляду оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції за цією касаційною скаргою, з підстави та у випадку, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України у правовідносинах щодо нарахування та виплатити позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік.

Інших обґрунтованих підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, позивач у касаційній скарзі не наводить.

Таким чином, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) зазначення або зазначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, може унеможливити в подальшому її розгляд.

Таким чином, скаржнику необхідно усунути зазначений недолік шляхом подання до Верховного Суду уточненої касаційної скарги, в якій необхідно зазначити належні підстави оскарження судового рішення в цій справі (з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 та пункту 4 частини другої статті 330 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення ст. 169 цього Кодексу.

За правилами ч. 2 ст. 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом зазначення обґрунтованих підстав касаційного оскарження судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 328, 330, 332 КАС України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року в адміністративній справі 420/9508/22 - залишити без руху.

Надати скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги.

Роз`яснити, що невиконання в установлений судом строк вимог цієї ухвали є підставою для повернення касаційної скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. Г. Стрелець

Судді С. Г. Стеценко

Л. В. Тацій