Справа № 127/30343/22
Суддя: Ковбаса Ю. П.
Дата ухвалення: 2023-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/258/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2023 р.м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Ковбаса Ю.П. розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, про скасування постанови серії БАБ № 142149 від 12.12.2022, у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ГУНП у Вінницькій області, про скасування постанови серії БАБ № 142149 від 12.12.2022, у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Позивач мотивувала адміністративний позов наступним.

12.12.2022 інспектором СРПП ВП № 5 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області Савескулом Дмитром Миколайовичем на нього було складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ № 142149.

В постанові зазначено, що 12.12.2022 о 08:10 год. на вул. Горького, буд. 8, м. Немирів, Вінницької області, водій ОСОБА_1 керував автомобілем MERCEDES-BENZ ATEGO 816, н/з НОМЕР_1 , без відповідної категорії «С1», чим порушив п.п. 2.1 А, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП. Цією постановою щодо ОСОБА_1 було застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400 грн.

Крім цього, інспектором СРПП ВП № 5 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області Савескулом Д.М. було застосовано захід забезпечення провадження у справах про адміністративне правопорушення у вигляді тимчасового затримання транспортного засобу працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції із доставкою транспортного засобу для зберігання на спеціальний майданчик.

На думку позивача постанова є незаконною та такою, що підлягає скасуванню з огляду на те, що у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, оскільки він правопорушення у якому його визнав винним інспектор поліції не здійснював та ПДР України не порушував.

Крім того, позивач вважає, що постанова про накладення на нього адміністративного стягнення та тимчасове затримання транспортного засобу із доставкою його для зберігання на спеціальний майданчик є незаконними з наступних підстав.

Так дійсно, станом на 12.12.2022, згідно посвідчення водія НОМЕР_2 він мав право на керування транспортними засобами лише категорії А, В та С, а категорії С1 він не мав.

Однак, пунктом 1-1 постанови КМУ від 03.03.2022 № 184 «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами» установлено, що у період воєнного стану до керування транспортними засобами категорії С, С1 на території України допускаються особи, які мають посвідчення водія категорії В.

А отже, у зв`язку з тим, що 12.12.2022 ОСОБА_1 мав право керувати транспортним засобом категорії В, то він мав і право керувати транспортним засобом категорії С1.

Також позивач в поданому до суду позові вказував, що інспектором поліції грубо порушено вимоги законодавства при складанні постанови та безпідставно не враховано його пояснення щодо невинуватості у вчиненні правопорушення.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його захисник не з`явився, однак про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином в порядку, визначеному ч. 2 ст. 268 КАС України. Крім того, від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Завчасно подавши до суду відзив на позовну заяву з диском із відеозаписом, а також просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

З тексту відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, тому просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача як на підставу своїх заперечень зазначав наступне. 12.12.2022 о 8:10 по вул. Горького, 8 м. Немирова, Вінницького району, Вінницької області інспектором СРПП ВП № 5 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області Дмитром Савескулом було зупинено т/з «МЕРСЕДЕС БЕНС» р/н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 . При перевірці документів було встановлено, що водій ОСОБА_2 керував вищевказаним т/з без категорії «С1», чим порушив вимоги п. 2.1 «А» ПДР України. На водія у відповідності до вимог чинного законодавства було винесено постанову серії БАБ № 142149 та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400 грн.

Крім того, проти твердження позивача, представник ГУНП у Вінницькій області заперечує з наступних підстав:

У відповідності до постанови КМУ № 348 від 22.03.2022 «Про внесення зміни до постанови КМУ від 3.03.2022 № 184» у період воєнного стану до керування транспортними засобами категорії С, С1 на території України допускаються особи, які мають посвідчення водія категорії «В».

В той же час підпунктом 3 пункту 1 постановою КМУ № 360 від 25 березня 2022 року «Деякі питання підготовки та допуску водіїв до керування транспортними засобами в період дії воєнного стану та території України або окремих її місцевостях» встановлено, що право на керування транспортними засобами категорії «С1» - надається особам, які мають посвідчення водія категорії «В» і навички керування транспортними засобами відповідної категорії більше 3-х років протягом останнього часу, пройшли перепідготовку з практичного керування транспортними засобами за встановленими програмами та склали практичний іспит на право керування транспортними засобами категорії «С1». Таким чином постанова КМУ № 360 від 25.03.2022 доповнює постанову КМУ № 348 від 22.03.2022 в частині права на керування т/з категорії «С1» особою, яка має посвідчення водія категорії «В» встановивши тим самим вимоги до водія.

Таким чином водій ОСОБА_3 маючи категорію на право керування «В» при керуванні транспортним засобом, що мало місце 12.12.2022 мав би виконати вимоги підпункту 3 пункту 1 постанови КМУ № 360 від 25.03.2022, щоб мати право на керування транспортним засобом категорії «С1».

Отже, з вищевикладеного виходить, що постанова КМУ № 360 від 25.03.2022, яка доповнює постанову КМУ № 348 від 22.03.2022 «Про внесення зміни до постанови КМУ від 3.03.2022 № 184» допускає до керування водіїв з категорією «В» до керування т/з категоріями «С» та «С1», однак вказана постанова не передбачає право на керування водіїв з категорією «В» до керування т/з категоріями «С» та «С1», так як дане право надається підпунктом 3 пунктом 1 постановою КМУ № 360 від 25 березня 2022 року «Деякі питання підготовки та допуску водіїв до керування транспортними засобами в період дії воєнного станув та території України або окремих її місцевостях» з відповідними вимогами, які повинен мати водій, а тому твердженні викладені ОСОБА_4 з даного приводу слід вважати таким, що не відповідає чинному законодавстві. А тому, підстави для скасування постанови відсутні.

Згідно ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій. Відповідно до ч. 2 ст. 268 КАС України учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 12.12.2022 інспектором СРПП ВП № 5 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області Савескулом Д.М., винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії БАБ № 142149, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення положень ч. 2 ст. 126 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 гривень. Як вбачається зі змісту постанови поліцейським встановлено, що 12.12.2022, о 08 год. 10 хв. в м. Немирів по вул. Горького, 8, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом марки «MERCEDES-BENZ ATEGO 816», р/н НОМЕР_1 , без відповідної категорії «С1», чим порушив п. 2.1а ПДР України.

Пунктом 2.1 "а" ПДР України встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно п. 2.4 ПДР України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Згідно ч. 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу проводиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

Відповідно до ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, з врахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства, доведення факту неправомірності дій позивача покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 251 КУпАП України, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому такі кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів).

Таким чином, шляхом співставлення зібраних по справі доказів, з врахуванням встановленого КАС України обов`язку доведення, суд прийшов до висновку про недоведеність вини позивача в скоєнні адміністративного правопорушення.

Суд вважає, що відповідачем не доведено факт вчинення позивачем порушень правил дорожнього руху, оскільки в матеріалах справи відсутні документи та матеріали, які б могли бути визнані судом як докази про вчинення адміністративного правопорушення.

Судом встановлено, що на момент притягнення до адміністративної відповідальності оскаржуваною постановою від 12 грудня 2022 позивачу ОСОБА_1 було видане посвідчення водія НОМЕР_2 з правом керування транспортними засобами категорії А, В, С.

До того ж, суд, проаналізувавши вищезазначені обставини, оглянувши відеозапис події, яка мала місце за участю сторін, диск з яким надав суду представник відповідача як доказ порушення позивачем правил дорожнього руху, вважає, що даний відеозапис не може вважатися доказом порушення позивачем ОСОБА_1 п. 2.1(а) ПДР України, відеозаписом зафіксовано лише часткова процедура розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Крім того, з дослідженого відеозапису, який був доданий представником відповідача до відзиву на адміністративний позов про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення вбачається, що інспектором поліції без оцінки доказів була винесена постанова серії БАБ № 142149. Отже, самої події, яка відбувалась раніше за часом, ніж було розпочато відеофіксацію, і стала підставою для винесення оскаржуваної постанови, на відео не зафіксовано. У даному випадку відеофіксація зводиться лише до констатації факту винесення працівником поліції оскаржуваної постанови за начебто вчинене адміністративне правопорушення позивачем і не містить будь-якої інформації на підтвердження наявності ознак складу адміністративного правопорушення, тобто є неналежним доказом, а тому в силу вимог ч. 4 ст. 73 КАСУ не може бути взятий судом до уваги.

При здійсненні відеофіксації зазначеної події, мало місце порушення вимог п. 2 Розділу ІІ «Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відереєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них», затвердженої наказом МВС України від 18.12.2018 року №11026, яким передбачено, що включення відеореєстратора здійснюється з моменту початку виконання службових обов`язків або спеціальної поліцейської операції, а відеозапис ведеться безперервно до її завершення. Проте, як вже зазначалось вище, відеозапис вівся не з початку події та відеокамера була вимкнена під час виникнення обставин події адміністративного правопорушення. Тому такий відеозапис є недопустимим доказом.

Оскільки з наданого суду відповідачем відеозапису не вбачається можливим встановлення дійсних обставин справи, то відповідно до ст. 75 КАС України такий доказ є недостовірним.

Відповідачем не було дотримано вимог ст. 251 КУпАП, порушено порядок фіксації обставин події та порядок розгляду справи.

Під час винесення постанови відповідач не розібрався із ситуацією, яка сталася, та належним чином не дослідив всіх обставин справи.

Постановою Кабінету Міністрів України № 184 від 03 березня 2022 року «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами», яку доповнено пунктом 1-1згідно з постановою КМУ №348 від 22.03.2022 року, установлено, що у період воєнного стану до керування транспортними засобами категорії C, C1 на території України допускаються особи, які мають посвідчення водія категорії B.

Указом Президента № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX), строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Отже, станом на 12 грудня 2022 року в Україні діяв правовий режим воєнного стану, який до цього часу не припинений і не скасований.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позивач 12 грудня 2022 року, тобто у період воєнного стану, маючи посвідчення водія категорії «В» мав право керувати транспортним засобом категорії «С1», тому такими діями він не порушував вимог пункту 2.1а Правил дорожнього руху, що виключає підстави для його притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 126 КУпАП.

У відповідності до статті 1 КУпАП, його завданням є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до п. 4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади повинні здійснювати свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України (ч. 2 ст. 6 Конституції).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Отже, відповідачем не надано належних, допустимих доказів в підтвердження порушення позивачем п. 2.1(а) Правил дорожнього руху України. З цих підстав суд приходить до висновку, що відсутні об`єктивні докази підтверджуючи заперечення відповідача.

Згідно зі ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу в межах позовних вимог.

Відповідно до ст. 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу або протест без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідачем не надано суду достовірних доказів в підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 своїми діями порушив ПДР України, тому суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає до часткового задоволення.

Стосовно ж відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в т.ч. впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено положеннями ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Окрім того, варто зазначити, що у відповідності до п. 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява №58442/00), суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Тобто, при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерієм розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Відсутність же документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу є окремою підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16 та, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.09.2019р. у справі № 810/3806/18.

Слід звернути увагу на те, що правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні врегульовано Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що адвокатський гонорар може існувати у двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення, а саме: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

У п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. №23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів та звернень, довідок, заяв, скарг, а також здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Так, на обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивачем було надано до суду договір про надання правової допомоги від 15.12.2022 № 22/12/15-П, рахунок на оплату № 8 від 15.12.2022, квитанцію № 0.0..2 на суму 5000 грн.

Відповідно до п. 3, п. 3.2 договору про надання правової допомоги від 15.12.2022 № 22/12/15-П, розмір гонорару за надання адвокатським об`єднанням «ЛОЮС» правової допомоги складає 5000 грн.

Дослідивши надані позивачем докази, суд доходить висновку про те, що ці документи дійсно дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість.

Разом із тим, у відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти задоволення позову, в тому числі в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру.

Суд звертає увагу, що справа даної категорії, відповідно до предмету спору, є справою незначної складності. Також, судом враховано відомості Єдиного державного реєстру судових рішень, за даними якого має місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій з аналогічного предмету спору, що суттєво спрощувало роботу адвоката при підготовці даного позову.

Суд не оспорює права адвоката (адвокатського об`єднання) самостійно визначати гонорар, однак, у даному конкретному випадку, не може вважати, що при встановленні такого розміру гонорару була врахована складність даної справи та інші істотні обставини. Наявні у матеріалах справи документи на обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі (5000 грн.) з іншої сторони у справі, оскільки відповідний розмір має відповідати критерію «розумної необхідності» таких витрат.

Висновки щодо можливості суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правничу допомогу містяться, зокрема, у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц.

Таким чином, враховуючи викладене, конкретні обставини справи, заперечення відповідача, приписи ч. 5 ст. 134 і п. 2 ч. 9 ст. 139 КАС України, несуттєву складність справи, яка, у свою чергу, не мала публічного інтересу, характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, а також виходячи з критерію розумності, пропорційності та співмірності розподілу витрат на правничу допомогу, суд вважає, що понесені позивачем витрати є неспівмірними, належним чином необґрунтованими та дещо завищеними.

Отже, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для їх зменшення та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі - 2000 грн., що, в свою чергу, на переконання суду, буде відповідати вимогам «розумності» та «співмірності».

На підставі викладеного, керуючись ст. 33, 126, 293 КУпАП, ст. 90, 77, 227, 228, 241 246 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії БАБ № 142149 від 12.12.2022 у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити, зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість гривень 20 копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 2000 (дві тисячі гривень).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 3400 (три тисячі чотириста гривень) відповідно до дубліката квитанції № Р24А591800894D49881 від 12.12.2022 сплачених ОСОБА_1 як штраф за постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 142149.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 КАС України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, (, вулиця Театральна, 10, місто Вінниця, 21050).

Суддя