Справа № 200/105/23
Суддя: Шинкарьова І.В.
Дата ухвалення: 2023-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2023 року Справа№200/105/23

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Шинкарьова І.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання неправомірними дії щодо припинення з 01.09.2014 виплати призначеної по інвалідності пенсії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач) в якому просила: визнати протиправним дії щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01.09.2014; зобов`язати відповідача відновити виплату призначеної їй пенсії за інвалідністю з 01.10.2014.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем протиправно відмовлено у поновленні виплат пенсії у зв`язку з тим, що позивач не знаходиться на обліку як ВПО. Позивач вважає зазначені підстави для поновлення виплати пенсії позивача, а саме подання особисто заяви про поновлення пенсії та реєстрації позивача в якості ВПО, незаконними.

Ухвалою суду від 16.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позову повністю та вказує, що при зверненні до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, заявник подає відповідну заяву разом із переліком документів, який передбачений Порядком № 22-1. Особа, яка звертається за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. При цьому, відповідач зауважує, що особа, яка проживає за кордоном, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватися у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у Законі і затвердженому на виконання його положень Порядку №22-1.

Також зазначив, що даний позов поданий поза межами строку звернення до адміністративного суду.

У відповіді на відзив відповідача, представник позивача вказав, що досудове врегулювання спору між позивачем та відповідачем не вдалось врегулювати, а тому позивач та його представник були вимушені звернутися до суду. Крім того, вказано, що відповідач порушив та продовжує порушувати пенсійне законодавство України припинивши виплату пенсії позивачеві, тому саме відповідач повинен усунути це порушення та поновити виплату пенсії без заяви позивача на то і здійснити виплату пенсії за весь період припинення на рахунок, вказаний в заяві поданої представником позивача від 21.02.2022.

Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, про що свідчить паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 21.09.1998 Ясинуватським МВ УМВС України в Донецькій області та є пенсіонером по інвалідності. Перебувала на обліку та отримувала пенсію в управлінні Пенсійного фонду України в місті Ясинувата, дана обставина визнається сторонами.

05.02.2013 позивач залишила територію України, відповідно до посвідки на тимчасове проживання терміном до 21.08.2027 на території Грецькій Республіці. Також до матеріалів справи було додано заграничний паспорт позивача номер НОМЕР_2 .

08.11.2021 представник позивача Анфьорова К.С. звернулася до відповідача із заявою про надання інформації з підстав припинення виплати позивачу з 2014 року з вимогою надати копії документу, який послугував підставою припинення, а також надання довідки за весь період невиплаченого пенсійного забезпечення.

У відповіді від 04.01.2022 №0500-1502-8/328 відповідач повідомив позивача проте, що позивач перебуває на обліку як одержувач пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в управлінні Пенсійного фонду України в м. Ясинувата Донецької області. Пенсія виплачена по 31.08.2014. Повідомлено, що позивачу потрібно звернутись до фонду із заявою про поновлення виплати пенсії до територіального органу Пенсійного фонду України.

21.02.2022 представник позивача Анфьорова К.С. звернулася до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії. До заяви було додано наступні документи: - копія витягу з Договору №01/11/21 від 01.11.2021 про надання правничої (правової) допомоги; - оригінал ордеру на надання правничої (правової) допомоги; - копія довіреності від 10.12.2021; - копія паспорту; - оригінал картки реквізитів для проведення операцій поповнення карткового рахунку, що надана Головним управлінням по м. Києву та Київської області АТ "Ощадбанк"; - копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; - витяг з ЄДРПОУ про державну реєстрацію АБ "Катерини Анфьорової".

04.07.2022 б/н представник позивача Анфьорова К.С. звернулася до Пенсійного фонду України за роз`ясненням щодо підстав припинення позивачу виплати пенсії з 01.9.2014.

У відповіді від 12.07.2022 Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України повідомило, що Пенсійний фонд України не здійснює безпосереднє призначення / перерахунок та виплату пенсії а тому не розпорядником інформації. Запит направлено до ГУ ПФУ в Донецькій області.

Як вбачається з відповіді відповідача від 18.07.2022 № 0500-1502-8/46130 на адвокатський запит адвоката (представника позивача) Анфьорової К.С. від 04.07.2022 до Пенсійного фонду України причиною припинення виплати пенсії ОСОБА_1 є проведення антитерористичної операції на території де позивач була зареєстрована, так як місто Ясинувата було віднесено до переліку населених пунктів, на території яких орган державної влади тимчасово не здійснює свої повноваження, згідно Розпорядження КМУ від 07.11.2014 № 1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення". У зв`язку з цим, позивач внутрішньо-переміщена особи. Відповідач зауважив, що для поновлення пенсійних виплат ОСОБА_1 необхідно надати заяву та документи, визначені п. 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до ЗУ 1058IV, затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (документ, що засвідчує особу, документ про присвоєння ІПН, довідку про взяття на облік ВПО) до будь якого територіального органу Пенсійного фонду України незалежно від місця проживання (реєстрації) заявника. У відповіді також зазначено, що позивач була забезпечена пенсією по 31.08.2014.

Вирішуючи справу, суд керується наступним.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І).

Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Визначене Конституцією України право громадян на соціальний захист розкрите у Законі України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058), яким встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

За ст. 8 Закону № 1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до п.1 ч.1 цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст.36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно ст.44 Закону № 1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 п.2 ч.1 ст. 49, друге речення ст.51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно рішення № 25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як окреслив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

В пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно якої користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, з дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону № 1058, громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України.

Таким чином, проживаючи в Греції громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Отже, позивач, як громадянин України, має право на виплату призначеної пенсії. Підстави для поновлення конституційного права на виплату пенсії виникли після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачу необхідно звернутись особисто із заявою про поновлення виплати пенсії.

За п. 1.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення, перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера може бути подана представником заявника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Таким чином, передбачена можливість подання заяв до пенсійного органу, як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Судом враховано правовий висновок в постановах Верховного Суду від 31.01.2019 у справі № 520/9721/16-а, від 12.03.2019 у справі № 441/1239/17.

Представник позивача звертався до відповідача на підставі довіреності, що не заперечується відповідачем, у зв`язку з чим суд відхиляє доводи відповідача, що позивач зобов`язаний звернутися до управління за поновленням пенсії особисто.

Посилання відповідача на те, що заявник зобов`язаний подати будь-який документ про місце фактичного проживання в Україні, суд вважає безпідставними, оскільки системним аналізом п. 2.8 Порядку 22-1, який регулює питання поновлення виплати пенсії, встановлено, що вказаних вимог для поновлення виплати пенсії положення вказаної норми не містять.

Крім того, з правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Судом враховано правову позицією Верховного Суду в постанові від 20.09.2018 у справі № 754/3047/17.

Таким чином, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав і, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Щодо посилань відповідача на те, що посвідчення особи, видане в території Грецькій Республіці посвідчує особу виключно на території Грецької Республіці та не є посвідченням особи у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 5492-VI.

За п. 2.22 Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства надають також копію посвідки на постійне проживання.

Постановою Верховної Ради України від 23.02.2007 № 719-V затверджено Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - Положення N 719-V).

Згідно п. 2 Положення № 719-V паспорт це документ, що посвідчує особу громадянина України під час перетинання ним державного кордону України та перебування за кордоном.

За п. 3 Положення № 719-V паспорт оформляється особам, що проживають за кордоном і в установленому законодавством порядку набули громадянства України, - дипломатичними представництвами чи консульськими установами України за кордоном.

Згідно пп. «а», «б», п.1 ст.13 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492 документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України.

Отже, посвідки на тимчасове проживання є належним документом, крім того ,суд вказує, що разом із заявою про поновлення пенсії представником позивача також було додано паспорт позивача, що засвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Посилання відповідача щодо відсутності законодавчо встановленого механізму призначення (перерахунку, поновлення) та виплати пенсії пенсіонерам, які постійно проживають в державах, з якими не укладено міжнародних договорів щодо пенсійного забезпечення, як на перешкоду у поновленні виплати пенсії, суд відхиляє як необґрунтовані та безпідставні. Порядок № 22-1 є загальним для всіх випадків призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Тому відсутність спеціального порядку, що врегульовує питання пенсійного забезпечення осіб, які постійно проживають в державах, з якими не укладено міжнародних договорів щодо пенсійного забезпечення, обумовлює застосування загальної процедури, що визначена Порядком № 22-1.

Суд зазначає, що за наявності у позивача права на отримання пенсії, це право не може бути нівельованим недосконалим законодавством.

Щодо доводів відповідача про відсутність пенсійної справи позивача в органах Пенсійного фонду України, суд зазначає, що позивачем надано необхідні документи для обчислення пенсії, а за необхідності відповідач має право відповідно до Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднанні управління, яке затверджене постановою Правління ПФУ № 28-2 від 22.12.2014, отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Судом враховано правову позицію в постанові Верховного Суду від 21.12.2020 у справі № 229/4165/17.

За ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Справа «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (заяви № 7151/75 та № 7152/75) демонструє, що перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, ЄСПЛ повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм: необхідно з`ясувати, чи можуть заявники скаржитися на втручання в це право і, якщо так, чи виправдане таке втручання (пункт 57).

ЄСПЛ виходить із того, що положення ст.1 Першого протоколу Конвенції містить три правила: (а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; (б) друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; (в) третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього.

Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності.

Право на пенсію включається в поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Отже, при з`ясуванні змісту поняття «майно» недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції. Щоб вирішити питання щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції до конкретної справи, ЄСПЛ повинен з`ясувати, чи надають обставини справи в цілому заявнику право на самостійний інтерес, що захищається цією статтею. Аналізуючи практику розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, можемо зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних та включає в себе право на пенсію та соціальні виплати:

Cправа «Міллер проти Австрії» (заява № 5849/72) - обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином.

Справа «Гайгузус проти Австрії» (заява № 17371/90) - якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності (пункт 39).

Справа «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (заяви №№ 65731/01 та 65900/01) - в сучасній демократичній державі багато осіб протягом усього свого життя або ж його частини, коли йдеться про засоби для існування, перебувають у повній залежності від виплат за соціальним страхуванням або соціальним забезпеченням. В правових системах багатьох країн визнається, що такі особи потребують певного забезпечення, і відтак для них передбачається, що в разі дотримання умов, за яких вони можуть скористатися цими встановленими для них виплатами, вони автоматично будуть отримувати відповідні виплати.

Таким чином, право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.

Юридична природа соціальних виплат, в тому числі пенсій, розглядається не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами принципу правової держави (Rechtstaat) та верховенства права.

Отже, за певних умов є підстави стверджувати про наявність «законних сподівань» у особи на отримання сум пенсії, які вчасно не були перераховані, оскільки останні можуть підпадати під дію ст.1 Першого протоколу, при умові наявного «чіткого і недвозначного» закону, який гарантує право на «правильне» нарахування пенсій у повному обсязі (наприклад, зі включення всіх складових з яких свого часу були сплачені внески на соціальне страхування) або право на «автоматичний» перерахунок пенсії.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.03.2020 у справі № 826/14837/16.

Крім того, право на отримання пенсії громадянами України, що проживають за її межами, неодноразово підтверджувалось рішеннями Верховного Суду від 21.12.2020 у справі № 229/4165/17, від 23.12.2020 в справі № 414/460/17, від 25.02.2021 в справі № 653/1981/17.

Щодо строку звернення до суду.

Відповідно до ч.2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Ст.122, 123 КАС України у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, регулюють питання строків звернення до адміністративного суду та наслідки пропущення таких строків.

Правовідносини щодо застосування процесуальних норм, які регулюють питання строків звернення до суду, до вимог щодо поновлення пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, вже були предметом розгляду у Верховному Суді.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 83, 84 постанови від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18 дійшла такого висновку:

«статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Такий висновок Великої Палати Верховного Суду є застосовним при розгляді подібних справ і щодо ст.122, та 123 КАС України (у редакції, чинній з 15.12.2017), які за змістом є аналогічними ст.99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017)».

Отже, обмеження права на отримання належної позивачу пенсії певними строками є неправомірним.

З огляду на це, виплата йому пенсії має бути відновлена з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 без обмеження виплати пенсії жодними строками.

Подібний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 653/574/17.

Як встановлено судом, позивачу була призначена пенсія по інвалідності, яка виплачувалась їй до виїзду за кордон.

Тобто, спірним питанням у даній справі є непризначення пенсії, а саме поновлення її виплати, й обов`язок щодо такого поновлення виник після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Щодо доводів відповідача про те, що заява про поновлення подана всупереч п. 4 Порядку № 3-1, суд зазначає, що такі твердження є формалізмом, оскільки, по-перше, представник позивач звернувся до відповідача із заявою, зі змісту якої вбачається, що вона містить чітку вимогу про здійснення поновлення пенсії, а по-друге, з огляду на відповідь управління, неналежна форма заяви не була підставою для відмови.

Враховуючи викладене, позовна заява підлягає задоволенню.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з вимогами ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

Нормами ст.371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, рішення суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо заяви позивача про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Ч. 2 ст. 14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком судом.

Враховуючи характер спірних правовідносин, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження обґрунтованості заяви позивача про встановлення судового контролю, суд вважає, що підстави для зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення у справі відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають присудженню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 992,40 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, пл. Соборна, 3, м. Слов`янськ, 84112) про визнання неправомірними дії щодо припинення з 01.09.2014 виплати призначеної по інвалідності пенсії,- задовольнити.

Визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.09.2014.

Зобов`язати Головне управляння Пенсійного фонду України в Донецькій області відновити нарахування та виплату призначеної пенсії ОСОБА_1 по інвалідності з 01.09.2014.

Звернути до негайного виконання рішення суду в межах суми пенсії за один місяць.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судові витрати по сплаті судового збору у сумі 992,40 грн.

Повний тест рішення складено 10.03.2023

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В. Шинкарьова