Справа № 380/12145/22
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2023-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 380/12145/22 пров. № А/857/17846/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.

з участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року (суддя першої інстанції Грень Н.М., м. Львів, повний текст складено 16.11.2022)

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , видане Головним управлінням Державної міграційної служби у Львівській області від 04.04.2022 року №02-02/18-13, зобов`язання повторно видати дозвіл на імміграцію в Україну (дозвіл на імміграцію в Україну виданий 02.06.2017 №14/21), на підставі якого оформити та видати останній посвідку на постійне проживання в Україні у день її звернення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ГУ ДМСУ у Львівській області прийнято рішення від 04.04.2022 №02-02/18-13 про скасування виданого їй дозволу на імміграцію в Україну. Вважає таке рішення протиправним, оскільки нею не було вчинено протиправних дій, які б мали мати наслідком скасування дозволу. Про виявлення в ході перевірки порушення вимог законодавства під час оформлення паспорта громадянина України батьку позивачки їй стало відомо лише при перетину кордону на з`їзд в України. Під час подання документів для оформлення дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_2 не знала та жодним чином не могла бути обізнана про можливе допущення порушення законодавства під час оформлення її батьком паспорту громадянин України, що виключає в діях позивача фактор свідомості. Крім того, позивач зазначає, що Рішення про скасування дозволу на імміграцію в України позивача було прийнято без її участі та повідомлення .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року позов було задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 04.04.2022 № 02-02/18-13 про скасування громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 . Стягнуто сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. Вважає, таке постановленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення та постановити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначив, що оскаржуване рішення про скасування позивачці дозволу на імміграцію є законним, оскільки встановлені підстави, визначені статтею 12 Закону № 2491-ІІІ. Так, за результатами службової перевірки відповідно до висновку від 05.101.2021 № 240/21, затвердженого Департаментом з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України встановлено, що паспорт громадянина України ОСОБА_3 , виданий 14.10.2003 Перемишлянським РВ УМВСУ у Львівській області з порушенням законодавства відповідно до абзацу 9 п. 108 Порядку і є недійсним та таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню. Таким чином, у громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 були відсутні законні підстави для отримання дозволу на імміграцію в Україну, а прийняте рішення Залізничним РВ у м. Львові ТУ ДМС України у Львівській області про надання дозволу на імміграцію в Україну суперечить вимогам законодавства та підлягає скасуванню. З огляду на викладене, 04.04.2022 відповідно до вимог п.1 п.6 ч. 1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень скасовано дозвіл на імміграцію виданий 02.07.2017 Залізничним РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 . Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання від 15.06.2017 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321.

Представник апелянта Редчиць Д.І. у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені.

У судовому засіданні представник позивача Колішенко Л.С. заперечила щодо задоволення апеляційної скарги. Пояснила, що вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено матеріалами справи, що згідно з висновком, затвердженим начальником Залізничного РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області 02.06.2017, проведеною перевіркою матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію встановлено, що 11.04.2017 громадянка Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 звернулася до Залізничного РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки є донькою громадянина України (п.1 ч.З ст. 4 ЗУ "Про імміграцію").

02.06.2017 Залізничним РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 згідно п. І.ч. 3. ст. 4 Закону України "Про імміграцію".

15.06.2017 іноземку документовано посвідкою на постійне проживання в Україні.

03.02.2021 Львівським міським управлінням ГУ ДМС у Львівській області поданий запит до Управління з питань імміграції, тимчасового перебування та протидії нелегальній міграції ГУ ДМС у Львівській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом клопотання про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" її дочки ОСОБА_4 .

На виконання вимог інструктивного листа ДМС України від 07.06.2013 №8-4806/2.1-13 "Про деякі питання перевірки законності надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання" перевірено матеріали справи А-205 та встановлено, що 11.04.2017 громадянка Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , перебуваючи в Україні звернулася до Залізничного РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області щодо оформлення дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки є донькою громадянина України. До заяви було надано: копію свідоцтва про народження, актовий запис 315 та копію паспорта громадянина України батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , виданий 14.10.2003 Перемишлянським РВ УМВСУ у Львівській області.

На підставі нотаріально посвідченої заяви приймаюча особа громадянка України ОСОБА_5 надала згоду на реєстрацію та постійне проживання громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 .

За результатами проведених перевірок, та відсутності підстав для відмови у видачі дозволу, 02.06.2017 Залізничним РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області, прийнято рішення про надання зазначеній особі дозволу на імміграцію в Україну.

На підставі отриманого дозволу громадянка Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 15.06.2017 з безстроковим терміном дії, згідно якої поставлена на відповідний облік.

На виконання вимог вказівки ДМС України до відділу з питань паспортизації ГУ ДМС у Львівській області направлений запит для проведення перевірки щодо законності документування паспортом громадянина України батько позивача ОСОБА_3 .

За результатами службової перевірки відповідно до висновку від 05.101.2021 № 240/21 затвердженого Департаментом з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України встановлено, що паспорт громадянина України ОСОБА_3 виданий 14.10.2003 Перемишлянським РВ УМВСУ у Львівській області з порушенням законодавства відповідно до абзацу 9 п. 108 Порядку, є недійсним та таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню.

За результатами проведеної перевірки 04.04.2022 Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняло висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської республіки ОСОБА_1 , відповідно до якого було скасовано рішення Залізничного РВ у м. Львові ГУ ДМС у Львівській області від 02.06.2017 про надання дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п. 1 п. 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 04.04.2022 № 02-02/18-13 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської республіки ОСОБА_1 було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну від 02.06.2017 на підставі п.1, п. 6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання скасована.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення відповідача про скасування дозволу позивача на імміграцію з таких підстав.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання. Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (ч. 1 ст. 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства").

Відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, у тому числі, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п.6)

У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону України "Про імміграцію".

Так, для надання дозволу на імміграцію для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону України «Про імміграцію» додаються також копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Отже, для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

При цьому, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою КМУ від 26 грудня 2002 р. № 1983 (далі - Порядок) рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно пункту 12 Порядку територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п. 16 Порядку).

Із аналізу вищезазначених правових норм слідує, що компетентний орган державної влади при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні проводить необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Матеріалами справи підтверджено, що при видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, відповідач, керуючись положеннями Закону України "Про імміграцію", здійснив перевірку щодо наявності у позивача законних підстав для отримання посвідки на постійне проживання в України та не виявив будь-яких порушень з боку позивача та/або неправдиві відомості у поданих позивачем документів.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з п.21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до п.22 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно з п.23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до п.24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

На момент подачі позивачкою заяви про надання посвідки на постійне проживання в Україні, нею не було допущено жодних порушень, що дозволило у отримати таку посвідку.

Позивачка під час подання документів для оформлення дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні не була обізнана про можливе допущення порушення законодавства під час оформлення її батьком паспорту громадянин України, що виключає в її діях фактор свідомості.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду , викладеної в постанові від 16.05.2018 у справі №802/864/16-а, важливим є дослідження питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну.

У рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 09.04.2022 № 02-02/18-13 Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області в якості підстави для скасування дозволу зазначило п.1, п. 6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». При цьому, у рішенні не вказано, які саме свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність, надала позивач під час звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію.

Як вже було зазначено судом вище, видача громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну здійснювалось на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», під час видачі якого Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області керувалося зазначеними положеннями Закону України «Про імміграцію», проводило перевірку законності проживання на території України, будь-яких підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило, заперечень не висловлювало та визнало позивача таким, що має право на отримання дозволу на імміграцію, що мало наслідком надання посвідки на постійне проживання в Україні.

Отже, з боку позивачки не було допущено порушень при подачі документів для отримання дозволу та посвідки на постійне проживання в Україні, не було подано свідомо неправдивих відомостей, документи не містили недостовірних даних та не були підробленими.

Відповідно до п. 12 Рішення Європейського суду з прав людини у Справі «Апієв проти України» (Заява № 78228/14) (спір аналогічний спору у даній справі): «...стаття 12 Закону України «Про імміграцію» не могла бути підставою для скасування його дозволу, оскільки на момент його отримання документи про громадянство його матері були чинними і лише згодом скасовані. Коли він отримував дозвіл, він не міг передбачити, що його мати не дотримається дворічного терміну відмовитися від первісного громадянства (див. відповідне положення Закону України «Про громадянство України», пункт 24).. У будь-якому випадку заявник не міг нести відповідальність за будь-яке вчинене його матір`ю порушення закону. Отже, ці рішення порушували принцип правової визначеності».

Зазначеним рішенням Європейського суду з прав людини визнано порушення ДМС України ст. 8 Конвенції.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України.

Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 з підстав виявлення допущення порушення законодавства під час оформлення її батьком ОСОБА_3 паспорту громадянина України по збігу тривалого строку після надання їй дозволу на імміграцію суперечить принципу правої визначеності, так як позбавляє відповідного правового статусу позивачку, через допущене іншими особами порушення, яка, очевидно, не може нести відповідальність за будь-яке вчинене іншими особами порушення закону.

У пунктах 70, 71 рішення від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування".

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Leias v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див, зазначені вище рішення у справах "Онер їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії' (Веуеіег у. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73).

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, n. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Leias v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

За таких обставин, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного надання позивачу дозволу на імміграцію та документування його посвідкою на постійне проживання в Україні ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та мати для нього негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію.

Відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивачки на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржуване позивачем рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №02-02/18-13 від 04.04.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 є необґрунтованим та безпідставним, а відтак підлягає скасуванню.

Оскільки скасування посвідки на постійне проживання в Україні від 15.06.2017 є наслідком прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, яке визнано судом протиправним та скасовано, суд першої інстанції правильно вирішив, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області поновити дозвіл на імміграцію в Україні та посвідку на постійне проживання громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 .

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 13.03.2023 у зв`язку з тимчасовою відсутністю судді Затолочного В.С.