Справа № 260/2896/20
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2023-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 260/2896/20 Суддя (судді) першої інстанції: Журавель В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

при секретарі Дмитренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року адміністративну справу №260/2896/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення передано на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Державна міграційна служба України звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми права.

Заслухавши учасників справи, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з паспортом громадянина Республіки Таджикистану НОМЕР_1 є громадянином Республіки Таджикистан.

Згідно з матеріалами справи у серпні 2015 року позивач разом з матір`ю та малолітньою сестрою виїхали з Таджикистану. 8 серпня 2018 року позивач із батьками та сестрою прибула в Україну.

12 грудня 2018 року позивач звернулася до органу державної міграційної служби у Закарпатській області із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. До вказаної заяви позивачем додано паспорт та свідоцтво про народження.

У подальшому позивачем було надано також лист (з перекладом) Партії Ісламського Відродження Таджикистану (далі - ПІВТ) від 14 березня 2019 року №00866/19 щодо факту родинних зв`язків з одним із засновників ПІВТ, а саме: ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ). Окрім цього, позивачем було надано фотографії, а також аудіо- та відео-файли, на яких вказана особа (дідусь) зображений з нею та матір`ю.

Згідно заяви-анкети від 12 грудня 2018 року ОСОБА_1 вказала, що причиною її виїзду з країни постійного проживання були серйозні загрози для життя через те, що вона є внучкою одного із засновників партії Ісламського Відродження Таджикистану , у зв`язку з чим її життя було в небезпеці. Просила надати статус біженця.

Згідно з протоколом співбесіди з позивачем від 18 грудня 2018 року позивач виїхала із Таджикистану в 2015 році до Туреччини, в зв`язку з небезпекою для батьків, оскільки дідусь був засновником ПІВТ. Пізніше виїхала до Тегерану та потім у Білорусь. Вказує, що хотіли потрапити до Польщі, проте поїхали до України.

28 грудня 2018 року із позивачем проведено повторну співбесіду. Під час співбесіди позивач додав, що за останні чотири роки її сім`я дуже втомилася та вони хочуть отримати статус біженця і просять помогти їй навчатися і у подальшому вступити до вищого навчального закладу.

Таким чином, позивач, як шукач притулку в Україні, свої побоювання пов`язує з переслідуваннями з боку органів влади Таджикистану за політичні та релігійні переконання, як член родини одного із засновників забороненої та визнаної екстремістською Партії ісламського відродження Таджикистану.

Відповідно до Висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28 лютого 2019 року №2018 належність заявниці до членів сім`ї особи, яка є засновником Партії ісламського відродження Таджикистану, залишається недоведеною. Відтак, за результатами розгляду справи ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зроблено висновок, що доцільно громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 23 квітня 2019 року №176-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області №4.4/18 від 06 травня 2019 року позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із рішенням відповідача, позивач звернулася до суду.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року у справі №260/666/19 позов задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №260/666/19 від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишено без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року у справі №260/666/19 залишено без змін.

Отже, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року у справ №260/666/19 набрало законної сили 25 лютого 2020 року.

Окремо від позивача до органів Державної міграційної служби України із заявами про надання статусу біженця зверталися і її батьки, які в подальшому оскаржували отримані рішення про відмову до суду.

Згідно з матеріалами справи матір позивача звернулася із такою заявою 9 серпня 2018 року, тобто наступного дня після прибуття в Україну.

До справи долучено рішення судів щодо матері позивача - ОСОБА_5 , винесенні в адміністративній справі №260/196/19 за позовом ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії. Згідно з цими рішеннями матір позивача вказує, що також належить до партії ПІВТ.

Так, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 31 січня 2019 року №06-19 про відмову у визнанні ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі №260/196/19 скасовано, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року залишено в силі.

Зокрема, Верховний суд у постанові зазначив наступне: «В той же час, за відомостями МЗС України Верховний суд Таджикистану своїм рішенням від 29 вересня 2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВТ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії «за недонесення».

У 2015 році Управління Верховного комісару ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини у Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ. Крім того, судом першої інстанції було досліджено декілька офіційних джерел у засобах масової інформації, в яких вказано про те, що відбувається переслідування громадян Таджикистану, які були прихильниками Партії ісламського відродження Таджикистану.

Верховний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проведений аналіз фактів щодо ОСОБА_5 , її родинних зв`язків з членом Партії Ісламського Відродження Таджикистану, можливості її переслідування, інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Таджикистану є неповним та необ`єктивним.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивач зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в її розпорядженні надані відповідачу, твердження заявниці є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за її справою. Позивачка подала свою заяву про міжнародний захист, як тільки дізналася про можливість подання такої заяви в Україні, не намагалася у незаконний спосіб перетнути кордон, отже її доводи заслуговують довіри, а відповідачем не доведено протилежного.

Таким чином, приймаючи спірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31 січня 2019 року №06-19, відповідач не надав належну оцінку зазначеним позивачем обставинам та наданим доказам, не проаналізував належним чином повідомлену заявником інформацію, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

В справі №260/196/19 Верховний суд звернув увагу, що при розгляді аналогічних справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Враховуючи наведене, Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не було надано належної оцінки зазначеним позивачкою обставинам та доказам, не проаналізовано належним чином повідомлену заявником інформацію, а також не здійснено дій щодо перевірки фактів, викладених позивачкою, у зв`язку з чим рішення Державної міграційної служби України №06-19 від 31 січня 2019 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а заява позивачки про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту підлягає повторному розгляду.

За таких обставин, Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції відповідає закону і скасовано судом апеляційної інстанції помилково».

Рішеннями судів у справі №260/197/19 щодо батька позивача ОСОБА_6 встановлено, що він 8 серпня 2018 року прибув в Україну із членами своєї сім`ї, а 9 серпня 2018 року звернувся за отриманням статусу біженця. Оскільки йому було відмовлено, він звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України з позовом про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року відмовлено в задоволенні позову.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у справі №260/197/19 та прийнято постанову, якою позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_6 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 на підтвердження фактичних даних, повідомлених під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту надав наступні докази: паспорт внутрішній та для виїзду за кордон, паспорт дружини і дітей; свідоцтво про шлюб на підтвердження того, що вони є чоловік і дружина; довідку офісу голови партії Ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) від 26.04.2018 року №00753/2018 що дружина позивача є донькою одного із засновників партії ПІВТ; фотографії, де дружина позивача разом з батьком, дружини з доньками, племінником та батьком; відео-звернення батька дружини, в якому він звертається до ДМС України із заявою; протоколи співбесід від 17.08.2018 року, 22.11.2018 року, 29.11.2018 року; відповідь МЗС України щодо партії Ісламського відродження Таджикистану; щорічний звіт Комісії США з питань свободи віросповідання в країнах світу від 02.10.2016 року, Таджикистан; доповіді країни з прав людини 2017 рік, Таджикистан.

Апеляційним судом враховано, що відповідно до довідки офісу партії Ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) від 26.04.2018 року №00753/2018 його дружина, громадянка Таджикистану, є донькою одного із п`яти засновників партії Ісламського відродження Таджикистану. При цьому відповідачем факт родинних зв`язків позивача з одним із засновників ПІВТ не спростовано.

Зазначено також, що згідно з відомостями МЗС України Верховний Суд Таджикистану своїм рішенням від 29.09.2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВТ були засуджені на десятки років ув`язнення. У Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії «за недонесення».

У 2015 році Управління Верховного комісару ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини у Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ.

Наведені та інші обставини стали підставою для прийняття апеляційним судом вказаного рішення щодо батька позивача ОСОБА_6 .

У подальшому на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №260/666/19 від 25 лютого 2020 року відповідачем повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 травня 2020 року належність заявниці до членів сім`ї особи, яка є засновником Партії ісламського відродження Таджикистану, є недоведеною. Згідно з цим висновком позивачем було додатково подано лист Партії ісламського відродження Таджикистану, у якому підтверджено, що один із п`яти засновників цієї партії є дідусем позивача, партія та члени сімей активістів партії переслідуються в Таджикистані, а також надані фотографії, на яких вони зображені разом. Крім того, позивач під час співбесіди надала пояснення щодо причин зазначення свого дідуся під різними номерами у списках осіб, які розшукуються владою Таджикистану.

За результатами розгляду справи ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зроблено висновок, що доцільно громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 24 липня 2020 року №308-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області №4.4/15 від 3 серпня 2020 року позивача повідомлено про прийняте рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року №3671-VI (у редакції Закону станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №3671-VI) особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вимог ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 9 Закону №3671-VI працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до вимог п. 6.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства Внутрішніх Справ України від 7 вересня 2011 року №649 (далі - Правила №649) у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вимог п. 6.2 Правил №649 під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів; г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Відповідно до вимог ч. 11 ст. 9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з вимогами ст. 9 Закону №3671-VI особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 Закону №3671-VI рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить про те, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Вищевказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №420/6339/18.

Відповідно до вимог пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з вимогами п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до вимог п. 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, обов`язок надавати докази лежить на заявнику, однак задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Проте, навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально, через складність зробити це в тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі подання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно з вимогами пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європи «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, судом першої інстанції було встановлено, що позивач 8 серпня 2018 року із батьками та молодшою сестрою прибула в Україну. 9 серпня 2018 року батько та матір позивача, кожен окремо, звернулися до органів ДМС України для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. У подальшому рішенням судів у справі за позовами батька та матері позивача встановлено, що органом ДМС не спростовано родинних зв`язків матері позивача із одним із засновників партії ПІВТ, члени якої переслідуються в Таджикистані. Судами у цих справах визнано також і наявність фактів переслідувань членів сімей активістів партії ПІВТ.

На ці ж саме обставини посилалась і позивач у даній справі, зазначаючи про наявність загрози переслідуванням у разі повернення в країну проживання. При цьому саме про недоведеність цих обставин вказував відповідач у висновку, який став підставою для прийняття спірного рішення.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач на підтвердження фактичних даних, повідомлених під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту надала наступні докази: оригінал паспорту; лист від представника ПІВТ щодо факту родинних зв`язків з одним із засновників ПІВТ; фотографії з ним та його відео звернення.

Так, відповідно до листа голови Партії Ісламського відродження Таджикистану від 26 квітня 2019 року №00753/2018 ОСОБА_8 , громадянка Таджикистану є донькою ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), одного із п`яти засновників ПІВТ. У вказаному листі також зазначено, що родичі активістів і членів ПІВТ переслідуються у Таджикистані.

Згідно з висновком Головного управління ДМС України в Закарпатській області належні докази родинних зв`язків відсутні. При цьому відповідачем факт родинних зв`язків позивача з одним із засновників ПІВТ не спростовано.

Крім того, встановлені обставини при розгляді адміністративних справ щодо батьків позивача, зокрема те, що за відомостями МЗС України Верховний суд Таджикистану своїм рішенням від 29 вересня 2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВТ були засуджені на десятки років ув`язнення. У Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії «за недонесення». У 2015 році Управління Верховного комісара ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини у Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ.

Крім того, згідно офіційних джерел у засобах масової інформації, а саме: https://www.fergana.agency/news/106488; https://www.refworld.org.ru/type,COUNTRYNEWS,,TUR,5abe55114,0.html;https://amnesty.org.ru/ru/2016-06-10-Tajikistan/, відбувається переслідування громадян Таджикистану, які були прихильниками Партії ісламського відродження Таджикистану.

В свою чергу, відповідачем належним чином не проаналізовано інформацію щодо ситуації у Таджикистані та не прийнято до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців. З огляду на вищевикладені обставини, проведений аналіз фактів щодо позивачки, її родинних зв`язків з членом Партії Ісламського Відродження Таджикистану, можливості її переслідування, інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Таджикистану є неповним та необ`єктивним.

Так, під час дослідження наявних матеріалів справи, судом першої інстанції було встановлено, що матеріали справи містять свідоцтво про народження позивачки. Відповідно до цього свідоцтва матір`ю позивачки є ОСОБА_5 , а батько - ОСОБА_7 . При цьому, згідно з наведеними вище рішеннями судів ОСОБА_8 є дочкою ОСОБА_9 . Отже, згідно з наявними у справі документами, позивач, так само як і її матір, мають наявні родинні зв`язки з членом Партії Ісламського ОСОБА_10 , а тому потребують міжнародного захисту.

Крім того, позивач зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в її розпорядженні надані відповідачу, твердження заявниці є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за її справою. На час прибуття в Україну 8 серпня 2018 року позивач була неповнолітньою, а її батьки 9 серпня 2018 року подали заяви про міжнародний захист. Позивачка подала свою заяву про міжнародний захист після досягнення повноліття, не намагалася у незаконний спосіб перетнути кордон, отже її доводи заслуговують довіри, а відповідачем, у свою чергу, не доведено протилежного.

Доводи відповідача щодо можливої протиправної діяльності ПІВТ є припущеннями і жодними доказами не підтверджені. Водночас, згідно з повідомленням Управління СБУ в Закарпатській області від 11.02.19 року за результатами перевірки щодо позивача та її батьків обставин, за якими заявників не може бути визнано біженцями, або особами, які потребують додаткового захисту, не встановлено.

Списки осіб, до яких включено дідуся позивача - ОСОБА_2 , одного із засновників партії ПІВТ, як особи, яка розшукується владою Таджикистану, приєднано до справи ДМС України щодо позивача і досліджено судом.

Таким чином, приймаючи оскаржене рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №308-20 від 24 липня 2020 року, відповідачем не було надано належну оцінку зазначеним позивачем обставинам та наданим доказам, не проаналізовано належним чином повідомлену заявником інформацію, а також не здійснено дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, враховуючи протиправність рішення ДМС України №308-20 від 24 липня 2020 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та для повного забезпечення захисту прав позивача, а також беручи до уваги те, що це рішення прийнято за наслідками повторного розгляду після судового оскарження, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про те, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.

Повний текст виготовлено: 13 березня 2023 року.