Справа № 420/2006/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2006/23
УХВАЛА

13 березня 2023 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.,

розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

02 лютого 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому представник позивачки просить суд:

розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження;

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у встановленні, нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) з 01.07.2021 року щомісячної доплати до пенсії в сумі 2000 гривень згідно з постановою Кабінету Міністрів України №713 від 14 липня 2021 року «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб»;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) з 01 липня 2021 року щомісячної доплати в сумі 2000 гривень до її пенсії згідно з Постановою №713 від 14 липня 2021 року «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа №420/2006/23 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07.02.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (ст.263 КАС України); витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивачки.

В обґрунтування вимог позову ОСОБА_1 зазначає, що вона отримує пенсію згідно із ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та перебуває на обліку в ГУПФ України в Одеській області. З 01.07.2021 року позивачка отримувала щомісячну доплату до пенсії у розмірі 2000грн. на підставі постанови Кабміну України від 14.07.2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб». Проте відповідач при проведенні перерахунку пенсії у січні 2022 року на виконання рішення суду у справі №420/15018/22 протиправно припинив виплату щомісячної доплати. урахуванням доплати, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб». Розмір пенсії з 01.03.2018 року не змінювався а проведений перерахунок пенсії здійснено не з підстави винесення постанови уряду щодо проведення перерахунку пенсії чи зміни складових грошового забезпечення. Проведений перерахунок пенсії у розумінні Постанови № 713 полягає у перерахунку, проведеному не з метою усунення порушення права особи на належний розмір пенсії, а її перерахунок у зв`язку із зміною складових грошового забезпечення чи інших показників основного розміру пенсії. Зміна розміру пенсії позивачки після 1 січня 2018 року проведена і здійснена не з підстави винесення постанови Уряду щодо проведення перерахунку пенсії чи зміни складових грошового забезпечення, а для відновлення порушеного права на підставі судового рішення, що вступило в законну силу. Також подальші перерахунки пенсії не впливають на наявність підстав для визнання їх перерахунком пенсії у розумінні Постанови № 713. Оскільки перерахунок пенсії з 1 січня 2018 року не проводився, а з січня 2018 року розмір її пенсії залишається незмінним, а тому відповідачем повинно бути відновлено порушене право позивачки на пенсію шляхом поновлення (нарахування) їй з 01 грудня 2021 року виплати щомісячної доплати в сумі 2000 гривень до пенсії позивачки згідно з Постановою № 713 від 14 липня 2021 року.

23.02.2023 року ГУПФ України в Одеській області подало суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позову та зазначило, що постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» установлено з 01.07.2021 особам, яким призначено пенсію до 01.03.2018 відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» до розмірів їх пенсій, визначених відповідно до статей 13, 21 і 36 Закону станом на 01.03.2018 щомісячну доплату 2000 грн, яка враховується під час подальших підвищень розмірів пенсій, визначених відповідно до статей 13, 21 і 36 Закону. У разі, коли пенсія особам, зазначеним в абзацах першому і другому цього пункту, переглядалася (перераховувалася) після 1 березня 2018 р, щомісячна доплата, встановлена абзацом першим і другим цього пункту, не виплачується, крім випадків, коли розмір пенсії після такого перегляду (перерахунку) збільшився менше ніж на 2000 гривень. Якщо сума збільшення пенсії під час її перегляду (перерахування) не досягала 2000 гривень, щомісячна доплата, передбачена абзацом першим цього пункту, встановлюється в сумі, якої не вистачає до зазначеного розміру. Позивачці з 01.07.2021 нарахована щомісячна доплата у розмірі 2000 грн відповідно до постанови КМУ №713 від 14.07.2021. Пенсія ОСОБА_1 перераховувалася 20.01.2022 на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/15018/21 тому щомісячна доплата згідно з Постановою №713 відсутня. Оскільки до перерахунку за рішенням суду по справі 420/15018/21 основний розмір пенсії ОСОБА_1 складав 3748,16 грн, а після перерахунку 8428,58грн, щомісячна доплата згідно Постанови №713 відсутня. Пенсія обчислена, перерахована та виплачується відповідно до норм чинного пенсійного законодавства.

Копії матеріалів справи позивачки суду не надані, незважаючи на отримання ГУПФ України в Одеській області копії ухвали про відкриття провадження у справі 07.02.2023 року.

Ухвалами Одеського окружного адміністративного суду:

- від 02.03.2023 року витребувано у позивачки докази щодо розміру пенсії до перерахунку пенсії за рішенням суду у справі №420/15018/22 та після перерахунку 20.01.2022 року за цим рішенням; повторно витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 ;

- від 03.03.2023 року адміністративну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав необхідності подання суду заяви про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду із зазначенням причин поважності його пропуску та підтверджуючих доказів, або пояснень та доказів на підтвердження того, що строк не пропущено.

07.03.2023 року представник позивачки подав суду заяву про усунення недоліків на виконання ухвали суду, в якій просив суд:

визнати причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 з позовом до ГУПФ України в Одеській області поважними та поновити такий строк звернення до адміністративного суду;

продовжити строк для виконання ухвали суду від 03.03.2023 року щодо надання доказів до отримання відповіді відповідача щодо розміру пенсії позивачки до перерахунку пенсії на виконання рішення суду у справі №420/15018/21 та після виконання рішення суду.

В обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду представник позивача зазначив, що 29.09.2022 року Верховний у постанові від у справі № 500/1912/22 зазначив, що при застосуванні прописуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом. Крім того, протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду, зокрема, із позовними заявами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду. Позивач лише 31.01.2023 року отримав від відповідача лист з повідомленням про припинення виплати доплати до пенсії у розмірі 2000грн.; дізнатись про невиплату зазначеної доплати ще у лютому 2022 року у позивача не було можливості, оскільки після перерахунку пенсії на виконання рішення суду від 25.10.2021 року розмір пенсії, який позивач отримав у лютому 2022 року був більший, ніж до зазначеного перерахунку навіть без виплати 2000грн., тому позивач не мав можливості дізнатися, що йому не доплачують 2000грн.

Також у заяві зазначено, що з 24.02.2022 року на території України запроваджено правовий режим воєнного стану; 04.03.2022 року видано наказ голови Верховного Суду, відповідно до якого запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків. Наразі на території м.Одеса постійно оголошується повітряна тривога та відбувається бомбардування об`єктів критичної і громадської інфраструктури, а також житлової забудови, постійно відбувається відключення електричної енергії, що вимусило позивача виїхати за межі міста, у зв`язку з чим зазначене завадило вчасному зверненню з позовом до суду, крім того, позивач є інвалідом 2 групи.

Дослідивши у письмовому провадженні матеріали справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Разом з цим, процесуальним законом передбачені певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до ч.1, абз.2 ч.2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 січня 2012 року у справі Рисовський проти України підкреслено особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (п.п. 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, заява №23436/03).

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оціночні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час спливу строків звернення до суду.

Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо об`єктивно йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив через можливі власні недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до свого права на звернення до суду.

Зазначена позиція суду також узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права та свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, рішення "Девеер проти Бельгії", "Голдер проти Сполученого Королівства").

Крім того, кажучи про принцип рівності сторін, Європейський Суд з прав людини зазначає, що кожній стороні мають бути надані рівні можливості щодо представлення справи у такому вигляді, якій не ставить її у невигідне становище стосовно свого противника (рішення у справі "Бацаніна проти Росії" від 26.05.2009 року). Вказані принципи допомагають зрозуміти деякі важливі елементи справедливого суду. При цьому, й саме питання застосування строку звернення до суду тісно пов`язано з їх реалізацією.

У справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Європейський Суд з прав людини послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. У разі неподання особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Така позиція застосована Верховним Судом, зокрема, у постановах від 14 травня 2019 року у справі № 826/26174/15, від 21 грудня 2019 року у справі №826/12776/15 та від 5 травня 2022 року у справі № 240/10663/20.

Водночас для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Верховний Суд у постанові від 02.03.2021р. у справі № 758/7700/17 зазначив, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, з моменту отримання грошових виплат, при отриманні від органу Пенсійного фонду України повідомлення про призначення пенсії, відповіді на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 р. у справі №340/1019/19).

Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31.03.2021р. у справі № 240/12017/19 наголосила на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Позивачка повинна була дізнатися (та мала таку можливість) про порушення своїх прав, починаючи з 01.02.2022 року, коли отримала пенсію за січень 2022 року у перерахованому за рішенням суду розмірі, тобто перебіг строку звернення з позовом про поновлення виплати йому доплати розпочався з 01.02.2022 року.

Посилання представника ОСОБА_1 про те, що позивачка не могла дізнатись про порушення своїх прав у лютому 2022 року, оскільки розмір пенсії підвищився у порівнянні із пенсією, яка виплачувалась їй раніше, не заслуговують на увагу, оскільки вона мала можливість звернутись до відповідача із заявою про надання перерахунку пенсії, та дізнатись про розміри складових її пенсії ще у лютому 2022 року.

Натомість ОСОБА_1 17.01.2023 року звернулась до ГУПФ України в Одеській області з заявою, в якій вже просила провести їй нарахування та виплату з 01.07.2021 року щомісячної доплати в сумі 2000грн., отже їй станом на цю дату було достеменно відомо про припинення виплати 2000грн., чим спростовуються твердження представника позивача про те, що позивачка лише з листа відповідача від 31.01.2023 року дізналась про порушення своїх прав.

Суд констатує, що звернення позивачки до ГУПФ України в Одеській області із заявою від 16.01.2023 року не стосувалося питання з`ясування розміру та складових пенсії, перерахованої на виконання рішення в іншій справі, а було вже заявою із вимогою нарахувати та виплатити доплату 2000грн. до пенсії, тобто станом на 16.01.2023 року їй вже було достеменно відомо про стверджуване порушення її прав, тому початок перебігу строку звернення до суду з позовом не може припадати на дату відповіді відповідача 31.01.2023 року.

Така оцінка судом фактичних обставин справи та доказів не може свідчити про надмірний формалізм у підходах до вирішення питання поновлення строку, навпаки, на думку суду, сприяє юридичній визначеності у спірних правовідносинах та стимулює учасників процесу до добросовісного ставлення до реалізації своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом запобігання створенню штушних умов для поновлення строку звернення до суду з позовом.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернулася до суду з позовом 02.02.2023 р. та просила визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови нарахування та виплати з 01.07.2021 р. доплати до пенсії згідно постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 р. № 713 «Про додатковий соціальних захист окремих категорій осіб».

Позивач посилається на те, що строк звернення до суду з позовом пропущений через введення в Україні воєнного стану та що за рекомендаціями Верховного Суду від 02.03.2022 року введення в Україні воєнного стану є підставою для поновлення пропущеного строку.

Суд зазначає, що після 02.03.2022 року Верховний Суд неодноразово зазначав, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості вчинити процесуальну дію у встановлені строки не може вважатися поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Позивачем не наведено конкретних об`єктивних обставин, які б не дозволяли їй звернутися до суду у визначений законодавством строк у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні, а сам лише факт запровадження воєнного стану в Україні та твердження, на які позивач посилається у своїй заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, не можуть вважатись поважними причинами для поновлення такого строку.

Крім того, позивач могла звернутися до суду у визначений законодавством строк із позовом до ГУПФ України в Одеській області скориставшись послугами поштового відправлення або подати позовну заяву через підсистему «Електронний суд».

Отже, суд вважає, що жодних належних та допустимих доказів щодо причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали звернення і не залежали б від волі позивача, із змісту заяви про поновлення пропущеного процесуального строку, поданої позивачем на виконання ухвали суду від 03.03.2023р., не вбачається, позивачем не зазначено, а судом не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Виходячи з викладеного, суд констатує, що після відкриття провадження у справі судом виявлено факт пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом, встановленого ч.2 ст.122 КАС України, а підстави, наведені представником позивача у заяві від 07.03.2023 року, не є поважними.

Відповідно до ч.2 ст.241 КАС України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Враховуючи вищевикладене та встановлені судом обставини, суд доходить висновку щодо необхідності залишення позову без розгляду на підставі ч.3 ст.123, п.8 ч.1 ст.240 КАС України.

Згідно із ч.3 ст.240 КАС України про залишення позову без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржена.

Керуючись ст.ст. 123, 240, 248, 250, 256, 294, 295-297 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала оскаржується в порядку та строки згідно ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Аракелян