Справа № 420/9824/22
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2023-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9824/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А. розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у якому просить визнати протиправним рішення відповідача щодо не зарахування періоду роботи у СФГ «Дора» Білгород-Дністровського району Одеської області у 1994-2009 р. до його страхового стажу та відмову у перерахунку розміру його пенсії з урахуванням стажу роботи у фермерському господарстві «Дора» викладеному у листі відповідача від 29.04.2022 року №7615-5717/С-02/8-1500/22, та зобов`язати відповідача зарахувати до його страхового стажу період роботи у СФГ «Дора» Білгород-Дністровського району Одеської області у 1994-2009 р. та перерахувати розмір його пенсії з урахуванням стажу роботи у СФГ «Дора», мотивуючи це тим, що він є пенсіонером за віком з 23.03.2011 року, та після звернення до відповідача у лютому 2022 року дізнався що до його страхового стажу не було враховано період роботи 1993-2009 роки, оскільки відсутнє підтвердження сплати страхових внесків до Пенсійного фонду.

Проте він з 1994 року по 2009 рік був засновником СФГ «Дора» в селі Крутоярівка Білгород-Дністровського району Одеської області, та працював на вказаному підприємстві на земельній ділянці отриманою для ведення фермерського господарства та найманих працівників у нього не було, він працював один. За орендовану земельну ділянку він сплачував податок. Та в періоди липень, серпень, вересень 1997 року, липень, серпень, вересень, грудень 1998р., червень, липень, серпень, вересень, 1999р., січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень 2000р. СФГ «Дора» сплатила страхові внески до ПФУ. Загальна кількість місяців за які сплачені внески становить 18 місяців, проте вони не враховані ПФУ до його страхового стажу.

Вважає, що відсутність повної інформації та документів стосовно сплати СФГ «Дора» страхових внесків, їх неналежна сплата у повному обсязі чи ненадходження таких внесків до Пенсійного фонду не можу бути підставою для не зарахування до його стажу. Вказує, що за час існування СФГ «Дора» представники відповідача перевіряли підприємство щодо правильності повноти нарахування своєчасності сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, але жодного разу до СФГ «Дора» не застосовувались фінансові санкції за не сплату або не своєчасну сплату страхових внесків у вказаний період часу.

Відповідач надав суду 12.08.2022 року відзив у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог як необґрунтованих мотивуючи це тим, що позивач має страхови й стаж 23 роки 08 місяців та 08 днів. (стаж враховано до 03.01.2011 року), та до стахового стажу не зарахований період роботи з 1993 по 2009 роки оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду. Якщо до 01.2004 року стаж вимірювався часом роботи (і це був трудовий стаж) після цієї дати сумою фактично-сплачених страхових внесків, та в реєстрі застрахованих осіб, згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) відсутня належна інформація про спірну роботу, тобто страхові внески не сплачувались. Згідно Порядку №22-1 період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування з 01.07.2000 року підтверджуються довідкою із базу даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичними особами підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01.01.2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного внеску, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01.01.2004 року довідкою з бази даних реєстру застрахованих осіб.

Крім того заява позивачем до відповідача була подана у задовільній формі та розглянута згідно Закону України «Про звернення громадян» та його лист від 28.03.2022 року №4845-3718/С-02/8-1500/22 не є актом індивідуальної дії, не встановлює будь-яких зобов`язань та не змінює права позивача на пенсійне забезпечення, а тому просить відмовити у позові.

08.08.2022 ухвалою суду відкрито позовне провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 06.10.2022 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від __________ поновлено провадження у справі.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з січня 2011 року є пенсіонером за віком.

При призначенні пенсії до його страхового стажу було зараховано 22 роки 8 місяців 5 днів, та до вказаного періоду не війшов період з 1993 по 2009 роки.

В лютому 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою у якій просив повідомити який період трудового стажу був врахований при розрахунку страхового стажу.

28.03.2022 року відповідач надав йому відповідь листом вих. №4845-3718/С-02/8-1500/22 з якої позивач дізнався що до страхового стажу не врахований період роботи у фермерському господарстві в 1993-2009 роках, оскільки відсутне підтвердження сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України(а.с.15).

З 01.03.2022 року розмір пенсії позивача становить 2100грн., з яких розмір пенсії за віком -1982,98грн., доплата до пенсії при неповному стажі -66грн., доплата до 2100грн.51,02грн.

Позивач неодноразово звертався до відповідача, щодо неврахування періоду 1994-2009 роки до страхового стажу та на останнє його звернення відповідач листом від 29.04.2022 року №7615-5717/С-02/8-1500/22 пояснив, що зарахування періоду роботи у фермерському господарстві в 1993-2003 роки можливо за умови підтвердження сплати страхових внесків до Пенсійного фонду за вказаний період (а.с.85).

За даною відповіддю позивач не згоден та звернувся до суду за захистом прав.

Спірні правовідносини в період з 1993 по 2003 роки були врегульовані Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року N 2009-XII та з 29.07.2003 року Законом України «Про фермерське господарство» № 973-IV.

Так стаття 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року N 2009-XII визначало що селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією.

Членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві.

Членами селянського (фермерського) господарства не можуть бути особи, в тому числі

родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою.

Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником.

Селянське (фермерське) господарство має своє найменування, печатку і штамп.

Згідно статті 9 Закону України 2009-XII після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній

реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку.

Для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства до відповідної Ради народних депутатів подається заява, статут, якщо це необхідно для створюваної організаційної форми підприємництва, список осіб, які виявили бажання створити

його (із зазначенням прізвища, імені та по батькові голови), і документ про внесення плати за державну реєстрацію.

За державну реєстрацію справляється плата, розмір якої встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.

Відповідно до статті 23 ЗУ № 2009-XI видача трудових книжок членам селянського (фермерського) господарства і громадянам, які працюють в ньому за трудовим договором (контрактом, угодою), та їх ведення провадиться господарством на загальних підставах, а записи про трудовий стаж підтверджуються місцевим органом державної виконавчої влади.

Державне соціальне страхування і пенсійне забезпечення членів селянського (фермерського) господарства було врегульоване статтею 28 ЗУ 2009-XII, яка визначала, що члени селянського (фермерського) господарства, починаючи з 16-річного віку, і особи, які працюють в ньому за трудовим договором (контрактом, угодою), підлягають державному соціальному страхуванню і пенсійному забезпеченню нарівні з працівниками сільського господарства.

Селянське (фермерське) господарство реєструється як платник внесків на державне соціальне страхування в органах Пенсійного фондуУкраїни і Фонду соціального страхування України за своїм місцем розташування, у встановленому порядку сплачує внески на державне соціальне страхування на всі види заробітків за членів селянського (фермерського) господарства та осіб, які працюють в ньому за трудовим договором (контрактом, угодою).

Час роботи в селянському (фермерському) господарстві членів господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою), зараховується до загального і безперервного стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці і документів, що підтверджують сплату внесків на соціальне страхування.

Членам селянського (фермерського) господарства та особам, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою), призначені пенсії виплачуються у повному розмірі без урахування одержуваного заробітку (доходу).

Аналогічного змісту викладена ч.3 ст.34 Закону України 29.07.2003 року Законом України «Про фермерське господарство» № 973-IV.

Згідно статті 30 ЗУ 2009-XII рішення про припинення діяльності селянського

(фермерського) господарства приймається районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів, а у разі його банкрутства - господарським судом.

Судом встановлено, що копія трудової книжки позивача містить останній запис 02.09. 1992 року в селянському фермерському господарстві «Нове життя» завірений печаткою та підписом голови СФГ. Надалі трудова книжка позивача не містить жодних записів про роботу позивача будь де.

Так само матеріали справи не містять доказів того, що саме після укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство «Дора» нібито створене позивачем у 30-денний термін пройшло державну реєстрацію у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Фактично СФГ не набуло статусу юридичної особи як встановлено ст.9 Закону України №2009-XII, та на не цей час відомості про її існування відсутні у Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України. Не надано суду й відомостей про його ліквідацію.

Як повідомив позивач на ухвалу суду він не мав Статуту фермерського господарства, звіти про фінансову та виробничу діяльність СФГ «Дора» відсутні, штатний розпис не складався, печатка відсутня, працював самостійно та сплачував податок на землю, та за себе сплачував платежі до пенсійного фонду будучи головою СФГ «Дора».

Водночас жодного документу на підтвердження того, що позивач має якесь відношення до Селянського фермерського господарства «Дора» матеріали справи не містять, так як наявність у позивача звіту СФГ «Дора» поданого до органу ПФУ у 1996 року не може свідчити, проте що він був його головою або працював у ньому, так як позивач не надав суду рішення суду про встановлення факту що він був головою СФГ «Дора».

Та суд не може прийняти звіт до Пенсійного фонду України СФГ «Дора» як доказ того, що позивач був його головою, так як на вказаному звіті (а.с.32) відсутні дані якою особою він складений та підписаний.

При цьому відповідно до ст.28 Закону України 2009-XII саме на голову СФГ покладається обов`язок ведення трудових книжок, а записи в трудовій книжці про трудовий стаж підтверджуються місцевим органом державної виконавчої влади.

Проте запис про працю у фермерському господарстві в період 1994-2009 роки трудова книжка позивача не містить.

Та хоча законодавство встановлює, що членам селянського (фермерського) господарства

призначені пенсії виплачуються у повному розмірі без урахування

одержуваного заробітку (доходу), обставина, що позивач працював в СФГ «Дора» повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами, але таки матеріали позивач ГУ ПФУ в Одеській області не надавав та в пенсійній справі вони відсутні.

Суд вважає обгрунтованими заперечення представника відповідача, що не дотримання позивачем приписів ст.28 ЗУ №2009-XII, яка як умову зарахування до загального безперервного стажу роботи часу роботи в селянському (фермерському) господарстві членів господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою), висуває наявність записів у трудовій книжці і

документів, що підтверджують сплату внесків на соціальне

страхування, за недотримання обох умов не дозволяє прийняти позитивне рішення стосовно позивача.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV який набув чинності з 01.01.2004 року періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набуття чинності цим законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим законом.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Також, у відповідності до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок №637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно п.17 та п.18 Порядку №637, за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в п.17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Згідно п.23 та 24 Порядку документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів.

Згідно з п.4 Порядку №637, час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 1 травня 1993 р., а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (додаток №1).

Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

За приписами статті 21 Закону №1058-ІV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування. На кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка. Частина персональної електронної облікової картки, яка відображає страховий стаж, заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплачених страхових внесків та інші відомості, необхідні для обчислення та призначення страхових виплат містить ознаку особливих умов праці, що дають право на пільги в системі пенсійного забезпечення.

Стосовно не зарахування Головним управлінням до страхового стажу період роботи позивача з 1994-2009 р, суд зазначає наступне.

Фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню (п.2 ч.1 ст.11 Закону №1058-IV).

Пунктом «б» ч.1 ст.3 Закону №1788-XII закріплено схоже положення, відповідно до якого право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом: особи, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності фізичної особи та виключно її праці, - за умови сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Пунктом «а» ч.3 ст.56 Закону №1788-XII, передбачено, що до стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до ч.1, 2 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Водночас п.3-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV передбачено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із ст.26 цього Закону включаються періоди: 1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:

з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;

з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Суд критично ставиться на аргумент позивача, що на роботодавця покладається обов`язок повної сплати внесків за працівників, з посиланням на практику Верховного суду, так як по цій справі саме на нього Законом як на голову фермерського господарства, як він вказує у позові, покладений обов`язок ведення трудових книжок.

Та суд вже раніше вказував, що доказів того, що позивач був головою СФГ «Дора» матеріали справи не містять, як й сам факт реєстрації фермерського господарства відповідно до положень діючого законодавства не підтверджений, так само як й його ліквідація.

Та враховуючи, що докази сплати страхових внесків до Пенсійного фонду за позивача або ним самим після 01.01.2004 року відсутні, тому відповідачем правомірно не враховано при призначенні та перерахунку пенсії цей період (2004-2009).

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що наявні підстави для відмовлені у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Враховуючи, що суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 6, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.

Позивач: ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 Од.обл. Білгород-Дністровський р-н., с.Крутоярівка вул..Молодіжна 16.

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області ( м.Одеса вул..Канатна 83 ).

Суддя Іванов Е.А.

.