Справа № 480/6060/22
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2023-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 р.Справа № 480/6060/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.10.2022 року, головуючий суддя І інстанції: Опімах Л.М., вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 05.10.2022 року у справі № 480/6060/22

за позовом ОСОБА_1

до Відділу державної виконавчої служби Роменського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Роменського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 02.09.2022 року за виконавчим провадженням № 69763334, яка винесена Старшим державним виконавцем Роменського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Цупро Інною Петрівною, щодо стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 84760,00 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 05.10.2022 року у справі № 480/6060/22 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.10.2022 року у справі № 480/6060/22, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що станом на час виникнення спірних відносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були фактичне виконання виконавчого документа, та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, оскільки за своїм змістом, виконавчий збір є винагородою за вчинення таких заходів, за умови, що вони привели до виконання рішення. Зазначає, що відповідач не здійснив фактичного виконання виконавчого документа, водночас виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Посилаючись на те, що виконавчий напис №518 виданий 03.03.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. щодо звернення стягнення на нерухоме майно позивача за рахунок коштів, отриманих від його реалізації, у розмірі 846600,00 грн., постановою державного виконавця від 26.08.2022 року ВП № 62745590 був повернутий стягувачу без виконання, вважає, що постанова відповідача від 02.09.2022 року ВП № 69763334 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 84760,00 грн. за виконання вказаного виконавчого напису, прийнята відповідачем безпідставно, а отже підлягає скасуванню.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 06.08.2020 року старшим державним виконавцем Роменського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Цупро І.П. відкрито виконавче провадження № 62745590 з виконання виконавчого напису №518 виданого 03.03.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , за рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеного нерухомого майна у розмірі 846600,00 грн. для задоволення вимог стягувача ОСОБА_2 , а також щодо стягнення з ОСОБА_1 1000,00 грн. для відшкодування кредитору внесеної за вчинення виконавчого напису плати (а.с. 14).

06.08.2020 року державним виконавцем в рамках вищевказаного виконавчого провадження № 62745590 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору за виконання вищевказаного виконавчого напису №518 від 03.03.2020 року, у розмірі 84760,00 грн. (а.с. 15).

26.08.2022 року державним виконавцем в рамках вищевказаного виконавчого провадження № 62745590 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а саме виконавчого напису №518 від 03.03.2020 року, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» - стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа (а.с. 25).

02.09.2022 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 69763334 з виконання постанови № 62745590 від 06.08.2020 року про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 84760,00 грн. (а.с. 27).

Не погодившись з вищевказаним рішенням про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови № 62745590 від 06.08.2020 року про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що перевіривши постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не вбачає підстав для її скасування.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно статті 10 Закону №1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частини перша статті 27 Закону №1404-VIII).

Відповідно до частини другої цієї ж статті Закону №1404-VIII у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Частиною другої статті 27 Закону №1404-VIII в редакції станом на час виникнення спірних відносин, яка після 28 серпня 2018 року змін не зазнавала, закріплено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно частини 9 статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Згідно частини 3 статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно пункту 8 Розділі 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1,3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

На підставі частини третьої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі такого виконавчого документа, як постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Як було зазначено вище, згідно частини другої статті 27 Закону №1404-VIII в редакції, чинній станом на час виникнення спірних відносин, яка після 28 серпня 2018 року змін не зазнавала, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

З матеріалів справи встановлено, що виконавчий збір, який підлягає примусовому стягненню з позивача згідно оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження № 69763334 з виконання постанови № 62745590 від 06.08.2020 року про стягнення виконавчого збору, розрахований державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим написом №518 виданим 03.03.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. щодо звернення стягнення на нерухоме майно позивача за рахунок коштів, отриманих від його реалізації, у розмірі 846600,00 грн., та щодо стягнення 1000,00 грн. для відшкодування кредитору внесеної за вчинення виконавчого напису плати, а саме у розмірі 84760,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що норма частини другої статті 27 Закону №1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, діяла до 28 серпня 2018 року, та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у частині другій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Отже, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

Указане спростовує доводи позивача щодо протиправності стягнення виконавчого збору у розмірі 10% суми, що підлягала стягненню.

Аналогічна правова позиція була наведена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 16 лютого 2023 року у справі №160/1389/22, в якій Судом було також зазначено, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчиненням ним дій, які призвели до стягнення з боржника сум заборгованості колегія суддів також не приймає, оскільки відсутність фактичного стягнення коштів в рамках примусового виконання виконавчого документа (який державний виконавець повернув стягувачу за його заявою), не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом.

Аналогічний правовий висновок був наведений Верховним Судом у постанові від 09 грудня 2021 року у справі № 400/5321/20.

Крім того, колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, 26.01.2022 року відповідачем було винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій за вищевказаним виконавчим написом №518 від 03.03.2020 року, на підставі ухвали суду від 24.01.2022 року у справі №752/6034/20, якою було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за цим виконавчим документом.

Також, колегія суддів зазначає про помилковість посилання позивача на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18, з огляду на те, що у вказаній справі досліджувалось питання правомірності постанови про стягнення виконавчого збору, прийнятої до внесення змін до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на вищезазначене, враховуючи, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених зокрема пунктом 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору, яка є виконавчим документом, підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження № 69763334 з виконання постанови № 62745590 від 06.08.2020 року про стягнення виконавчого збору, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством, а отже правомірно.

Отже, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.10.2022 року у справі № 480/6060/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський