Справа № 520/390/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

13 березня 2023 р. справа № 520/390/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі за текстом - владний суб`єкт, Військова частина) до ОСОБА_1 (далі за текстом - відповідач, громадянин) про стягнення коштів, -

встановив:

Суб`єкт владних повноважень, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив суд стягнути з ОСОБА_1 кошти за 5 днів щорічної основної відпустки за 2021 рік, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після розірвання контракту, стягнення коштів за недослужений період контракту пропорційно часу, який залишився до закінчення дії контракту, недослужений період у листопаді 2021 року та стягнення коштів за видані предмети речового майна, строк експлуатації (носіння) яких не закінчився, у розмірі - 8.393,41 грн.
Аргументуючи заявлені вимоги, зазначив, що відповідача було звільнено зі служби у лавах Національної гвардії України, але відповідач добровільно не відшкодував надмірно отриманих платежів за час незавершеної згідно з контрактом та поточним звітним місяцем військової служби, а також не провів оплату грошової компенсації вартості одержаного речового майна, відносно якого на момент настання події припинення військової служби не збіг строк експлуатації.
Відповідач про відкриття провадження по даній справі повідомлявся судом належним чином, шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження засобами поштового зв`язку на зазначену у позові і підтверджену інформацією з підрозділів ДМС України адресою. Поштове відправлення повернулося до суду із відміткою установи поштового зв`язку "зазначеної адресою не проживає".
У прийнятні поза розумним сумнівом терміни відзиву на позов до суду не було подано.
Отже, суд доходить висновку, що належним чином повідомлений відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався.
Суд, вивчивши доводи позову, повно виконавши процесуальний обов`язок з офіційного з`ясування обставин спору, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, котрі врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
12.12.2018р. відповідач, ОСОБА_1 звернувся з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 про зарахування його на військову службу за контрактом строком на 3 (три) роки.
14.12.2018р. між відповідачем та Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу.
У зв`язку з підписанням вказаного контракту наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.12.2018р. №253 (по стройовій частині) відповідача зараховано на військову службу за контрактом, призначено на посаду стрільця 2 відділення І патрульного взводу 6 патрульної ропі 2 патрульного батальйону, а наказом від 04.01.2019 №4 (по стройовій частині) - призначено на посаду старшого кулеметника 2 відділення 1 патрульного взводу 6 патрульної роти 2 патрульного батальйону та присвоєно чергове військове звання "старший солдат".
У подальшому 27.12.2019р. між відповідачем та Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частин НОМЕР_1 Національної Гвардії України було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб сержантською та старшинською складу.
Наказом командира Військової частини віл 27.12.2019р. №263 (по стройовій частині) відповідача було зараховано на військову службу за контрактом, призначено на посаду помічника начальника військового наряду (помічника гранатометника) 3 відділення 3 патрульного взводу 5 патрульної роти 2 патрульного батальйону та присвоєно первинне військове звання сержантського та старшинського складу - «молодший сержант», а наказом командира Військової частини від 30.06.2020№ 126 (по стройовій частині) відповідачу було присвоєно чергове військове звання "сержант".
Вказаний контракт, набрав чинності 27.12.2019р. і повинен був діяти до 26.12.2022р.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.11.2021р. № 216 (по стройовій частині) з відповідачем було розірвано контракт за п.п."д" п.2 ч.5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через службову невідповідність і виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з відповідача підлягало утриманню: 400,00грн. посадового окладу; 98,67грн. окладу за військовим званням; 124,67грн. надбавки за вислугу років; 311,67грн. надбавки за особливості проходження служби; 12.345,98грн. вартості предметів речового майна, строк експлуатації яких не скінчився; грошове забезпечення за 5 днів використаної відпустки за 2021р.
Доказів оскарження цього рішення суб"єкта владних повноважень у позасудовому чи судовому порядку матеріали справи не містять.
Тому через відсутність доказів протилежного суд під час вирішення спору виходить із того, що указане рішення суб`єкта владних повноважень юридичної дії не втратило.
29.11.2021р. відповідач на складеній суб"єктом владних повноважень претензії №29.11.2021р. №1/30/10/3-1693 вчинив особистий власноручний запис про визнання боргу на суму 15.393,41грн.
При цьому, суд зважає, що відповідачем до події припинення проходження публічної служби було використано 30 календарних днів щорічної основної відпустки за 2021 рік у році звільнення з військової служби та була виплачена матеріальна допомога у зв`язку з укладанням першого контракту, а саме 8 (вісім) розмірів прожитковою мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2018 року, в році підписання солдатського контракту, а також відповідач отримав необхідне речове забезпечення.
За твердженням суб`єкта владних повноважень станом на дату подання позову за відповідачем рахувалася заборгованість y розмірі - 1.843,75 грн. за 5 днів щорічної основної відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після дострокового розірвання контракту.
Окрім того, за твердженням суб`єкта владних повноважень станом на дату подання позову за відповідачем рахувалася заборгованість у розмірі - 5.345,98грн. за предмети речовою майна, строки експлуатації яких не закінчилися.
Також за твердженням суб`єкта владних повноважень станом на дату подання позову за відповідачем рахувалася заборгованість у розмірі - 268,67 грн. за недослужений період першого контракту пропорційно часу, який залишився до закінчення дії контракту у зв`язку з тим, що з відповідачем було розірвано передчасно контракт про проходження військової служби через службову невідповідність.
Також станом на дату подання позову за Відповідачем рахувалася заборгованість у розмірі 935,01 грн. за недослужений період в листопаді 2021 року, оскільки грошове забезпечення за листопад 2021 рок було виплачено на користь відповідача у повному обсязі, але сам контракт було розірвано передчасно з вини військовослужбовця.
Доказів здійснення неправильних розрахунків показника понесених видатків на утримання матеріали справи не містять.
Стверджуючи про наявність підстав для покладання обов`язку з відшкодування вказаних сум примусовому порядку за рішенням суду, владний суб`єкт звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір, суд зважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.
У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
З положень наведених норм Основного Закону України витікає, що згідно з ст.ст.1, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку та утримуватись від використання права на «зло», а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Суд зважає, що суспільні відносини з приводу одержання військовослужбовцем Національної гвардії України винагороди за працю (службу) додатково до ст.43 Конституції України деталізовані приписами ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ), ст.21 Закону України від 13.03.2014р. №876-VII "Про Національну гвардію України", а також нормами постанови КМУ від 07.11.2007р. №1294 (з 01.01.2008р.) та постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (з 01.03.2018р.).
Механізм організації та порядку речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в військових частинах Національної гвардії України визначений ч.1 статті 91 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей", абз.4 ч.3 ст.20 Закону України "Про Національну гвардію України" та деталізований нормами Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 року № 475; далі за текстом Інструкція №475).
Відповідно до ст.2 розділу І Інструкції №475 речове майно - це предмети обмундирування, взуття, білизни, постільних речей, спорядження, спеціального, концертного та постового одягу, нагрудні знаки і знаки розрізнення, санітарно-господарське, культурно-просвітницьке та спортивне майно, верхолазне спорядження, спеціальне спорядження для службових собак, технічні засоби речової служби та запасні частини до них, інструмент та матеріали для пошиття, ремонту та хімічного чищення речового майна, намети, брезенти, декоративні тканини і килимові вироби, музичні інструменти для штатних військових оркестрів, прапори, папір, канцтовари, бланки та книги обліку і звітності, мило та мийні засоби»; строк експлуатації (носіння) предметів речового майна - час, установлений нормами забезпечення речовим майном, протягом якого предмет має носитися або перебувати в експлуатації».
Згідно з ст.8 розділу І Інструкції №475 строк експлуатації (носіння) предметів повсякденної форми одягу військовослужбовців установлюється залежно від групи забезпечення речовим майном (першої чи другої), до якої віднесено військову частину, де проходить військову службу військовослужбовець. До першої групи забезпечення речовим майном належать з`єднання, військові частини, навчальні військові частини (центри), бази, установи, підрозділи територіальних управлінь Національної гвардії України.
За приписами до ст.9 розділу І Інструкції №475 про речове забезпечення строк експлуатації (носіння) предметів, які входять до складу бойового єдиного комплекту, установлюється залежно від категорії військовослужбовців. До 1 категорії належать військовослужбовці (за винятком військовослужбовців строкової служби) з`єднань, військових частин, навчальних військових частин (центрів), баз, установ, підрозділів територіальних управлінь, курсанти вищих військових навчальних закладів Національної гвардії України.
Статтею 3 розділу ІІІ Інструкції №475 бойовий єдиний комплект - комплект предметів польового обмундирування, взуття, спорядження та засобів індивідуального захисту для екіпірування військовослужбовців. Майном бойового єдиного комплекту забезпечуються всі категорії військовослужбовців, резервісти та особи, призвані на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори.
Як то указано у ст. 8 розділу ІІІ Інструкції №475, речове майно військовослужбовцям видається на майбутній строк служби. Видача предметів речового майна достроково (до закінчення визначених нормами забезпечення строків експлуатації (носіння)) забороняється, за винятком безкоштовної заміни предметів речового майна в разі втрати чи нівечення військовослужбовцями та військовозобов`язаними при виконанні службових обов`язків чи внаслідок стихійного лиха, а також у разі виявлення їх прихованих дефектів. Строки експлуатації (носіння) виданих на заміну предметів речового майна обчислюються з дня видачі.
Відповідно до ст. 18 розділу ІІІ Інструкції №475 у разі звільнення військовослужбовців за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, засудженням особи до позбавлення волі або обмеження волі за вироком суду, що набрав законної сили, вартість виданих їм предметів речового майна, які отримані під час проходження військової служби (навчання) у Національній гвардії України та строки експлуатації (носіння) яких не закінчилися, утримується з урахуванням строку перебування їх у носінні на підставі довідки-розрахунку на утримання вартості речового майна.
Приєднаними до справи доказами підтверджені як обставини існування боргу за цим епізодом, так і обставини визнання відповідачем боргу за цим епізодом.
Механізм грошового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України визначений ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ст.21 Закону України від 13.03.2014р. №876-VII "Про Національну гвардію України", приписами постанови КМУ від 07.11.2007р. №1294 (з 01.01.2008р.) та постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (з 01.03.2018р.) та деталізований Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам (затверджена наказом МВС України №200 від 15.03.2018р.; далі за текстом - Інструкція №200).
Згідно з розділом XXI Інструкції №200 військовослужбовцям після укладення ними першого контракту, передбаченого у додатку 1 до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153, та вступу до виконання обов`язків за посадою, на яку вони призначені, виплачується одноразова грошова допомога в таких розмірах: особам рядового складу - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року; особам сержантського і старшинського складу - дев`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року; особам офіцерського складу - десять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року.
Право на отримання одноразової грошової допомоги настає з дня видання наказу командира військової частини про вступ до виконання обов`язків за посадою, на яку призначено військовослужбовця.
Одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, який видається на підставі інформації, наданої кадровим (стройовим) підрозділом військової частини про заключення військовослужбовцем першого контракту про проходження військової служби.
Одноразова грошова допомога підлягає стягненню з військовослужбовців, визначених у пункті 1 цього розділу, у сумі, обчисленій у повних календарних місяцях пропорційно часу, який залишився до закінчення дії контракту, у разі дострокового припинення (розірвання) першого контракту та звільнення з військової служби (направлення для проходження строкової військової служби) у зв`язку із: систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади; позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; набранням законної сили судовим рішенням, яким військовослужбовця притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення та накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування; установленням за результатами спеціальної перевірки відомостей, які не відповідають установленим законодавством вимогам для зайняття посади; застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади»; через службову невідповідність.
Приєднаними до справи доказами підтверджені як обставини існування боргу за цим епізодом, так і обставини визнання відповідачем боргу за цим епізодом.
Абзацом 1 п.14 ст.101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1 12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту І цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення.
Відповідно до абз.4 п.14 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у разі звільнення військовослужбовця до закінчення календарного року, за який він уже використав щорічну основну відпустку, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядку ванням близькій особі або у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, на підставі наказу командира (начальника) військового з`єднання чи частини, керівника органу військового управління, вищого військового навчального закладу, установи та організації провадиться відрахування із грошового забезпечення за дні відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця.
Згідно з п.6 Розділу XXXI Інструкції №200 у разі звільнення військовослужбовців до закінчення календарного року, за який вони вже використали щорічну основну та щорічну додаткову відпустки, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі або у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, на підставі наказу командира (начальника) військової частини проводиться відрахування із грошового забезпечення за дні відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця.
Приєднаними до справи доказами підтверджені як обставини існування боргу за цим епізодом, так і обставини визнання відповідачем боргу за цим епізодом.
Матеріалами справи також підтверджені обставини існування боргу за епізодом виплати окладу за посадою, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років; надбавки за особливості проходження служби, а загалом грошового забезпечення на суму - 935,01грн. понад реальний час проходження заявником військової служби у листопаді 2021р.
Відповідач письмово визнав борг і за цим епізодом.
Критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів та зазначення у процесуальних документах належних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оцінивши здобуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.72-77, 90, 210 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах сформульована суб`єктом владних повноважень вимога витікає з відносин стосовно проходження громадянином України військової служби, стосується повернення у власність держави коштів реально отриманих громадянином як оплату часу служби за період фізично непройденої військової служби та вартості виданого речового майна із незакінченим строком експлуатації.
З огляду на визнання громадянином боргу за усіма епізодами позову та невиявленням судом у порядку ч.4 ст.9 КАС України дефектів/недоліків/вад у розрахунках суб"єкта владних повноважень суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку вимога суб`єкта владних повноважень не порушує прав (інтересів) відповідача - приватної особи, а тому підлягає до задоволення.
При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми зясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.
Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України Про судовий збір.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Отже, стягнення сплаченого судового збору з відповідача не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_2 ; адреса реєстрації місця проживання - АДРЕСА_1 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 8.393 (вісім тисяч триста дев`яності три)грн. 41 коп.
Судові витрати з приводу сплати судового збору покласти на позивача.
Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко