Справа № 160/6252/20
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2022-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 червня 2022 року м. Дніпросправа № 160/6252/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Ясенової Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Новощицької О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року

у адміністративній справі № 160/6252/20 за позовом ОСОБА_1 до Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур (відповідач-1), Дніпропетровської обласної прокуратури (відповідач-2), Офісу Генерального прокурора (відповідач-3) про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправними та скасування рішення і наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року у повному обсязі відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_1 , які стосуються: протиправної бездіяльності Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур, пов`язаної з фактичним не призначенням прокурору ОСОБА_1 нового часу та дати складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора за її заявами від 05.03.2020 року та 08.03.2020 року; протиправності і скасуванні рішення Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 25 від 05.03.2020 року про неуспішне проходження прокурором відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_1 атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; протиправності та скасуванні наказу прокурора Дніпропетровської області №375к від 30.04.2020 року про звільнення позивача ОСОБА_1 з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 14.05.2020 року; поновлення в органах прокуратури та на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області або рівнозначній посаді з 15.05.2020 року; зобов`язання прокуратури Дніпропетровської області видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області з 15.05.2020 року, а також внесення до трудової книжки позивача записи про поновлення на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області з 15.05.2020 року і визнання недійсним запису № 16 про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 14.04.2020 року; зобов`язання Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур призначити прокурору відділу управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_1 новий час і дату складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора відповідно до Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора України №221 від 03.10.2019 року; а також зобов`язання прокуратури Дніпропетровської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 15.05.2020 року до дня поновлення на посаді, виходячи із розрахунку середньоденного заробітку.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем по справі з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, а також неправильного застосування норм матеріального права (неправильного тлумачення закону) та порушення норм процесуального права, що у сукупності призвело до неправильного вирішення спору у цій справі, у зв`язку з чим просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.11.2021 у повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а саме:

- визнати протиправною бездіяльність Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур, пов`язану з фактичним не призначенням прокурору відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_1 нового часу та дати складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь при застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора за заявами від 05.03.2020 та 08.03.2020;

- визнати протиправним та скасувати рішення Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур про неуспішне проходження прокурором відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпетровської області позивачем ОСОБА_1 атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь застосування закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора № 25 від 05.03.2020 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Дніпропетровської області № 375к від 30 квітня 2020 року про звільнення прокурора ОСОБА_1 з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 14 травня 2020 року;

- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури та на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області з 15 травня 2020 року;

- зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу забеспечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області з 15 травня 2020 року.

- зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру внести до трудової книжки позивача записи про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області з 15 травня 2020 р. та про визнання недійсним запису №16 про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 14 травня 2020 року.

- зобов`язати Другу кадрову комісію Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур або її правонаступника призначити прокурору відділу управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_1 новий час і дату складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора відповідно до Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 221 від 03.10.2019 р.

- зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 15 травня 2020 року до дня поновлення апеляційним судом на посаді, виходячи із розрахунку середньоденного заробітку, а також стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на користь позивача сплачений судовий збір при поданні позову у розмірі 1681,60 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги в частині неповного з`ясування та недоведеності судом обставин, що мають значення, а також недоведеності викладених у рішенні суду висновків і порушення норм процесуального права, позивач посилається на дискримінаційність проведення атестації прокурорів прокуратур обласного рівня зменшено у порівнянні з прокурорами Генеральної прокуратури України та на порушення відповідачами процедури проведення атестації прокурорів регіональних прокуратур.

Зокрема, апелянт вказує про залишення без уваги судом фактів: не надання Офісом Генерального прокурора України доказів використання під час атестації технічно готової до застосування комп`ютерної техніки, яка б унеможливлювала технічні збої, і належного програмного забезпечення, яке б забезпечувало анонімність, конфіденційність і ідентифікацію конкретної особи, а також відеозапису фіксування процесу тестування 05.03.2020 і належних доказів того, що визначені кадрової комісією результати іспиту, дійсно належать позивачу, внаслідок чого судом першої інстанції не було належним чином досліджено те, що під час іспиту 05.03.2020 відбувалися технічні збої обладнання і програмного забезпечення, на якому проходила іспит позивач, та того, що позивач з цього приводу зверталася до членів робочої групи.

Також на переконання апелянта судом було проігноровано неналежний розгляд кадровою комісією її (позивача) звернень стосовно некоректної роботи та збоїв у програмі, а також прийняття кадровою комісією передчасного та необґрунтованого рішення про неуспішне проходження нею атестації без фактичного вирішення по суті заяви від 05.03.2020, зареєстрованої та отриманої кадровою комісією 06.03.2020; не взяття до уваги змісту Порядків № 233 і № 221, та практики Верховного Суду з приводу аналогічних питань процедурних порушень кадрових комісій, допущених під час атестації прокурорів (у справах № 640/467/19, № 280/5009/20, № 640/9398/20, № 826/23192/15, № 333/6481/16а, № 824/555/20а, № 280/4172/20).

На підтвердження неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права внаслідок урахування під час вирішення спору у цій справі лише окремих положень розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, Порядку № 221, Порядку № 233, що дозволило суду погодитися з позицією відповідачів по справі про наявність у них можливості діяти у спірних правовідносинах на власний розсуд з порушенням установлених Конституцією правових норм та поза рамками санкціонованих державою загальнообов`язкових правил поведінки, встановлених Законом №1697- VІІ, що поширюються на визначене у цьому нормативно-правовому акті коло прокурорів та призначені для тривалого неодноразового застосування.

Зокрема, апелянт звертає увагу на невідповідність наданої відповідачем інформації неможливість брати до уваги в якості належних та достатніх доказів у розумінні ст.ст.73-76, 94, 99 КАС України копії роздруківки з деталями іспиту (переданого відповідачу-1 у невідомий спосіб та формі), а також інформації про самостійне обрання позивачем логіну і паролю, оскільки в дійсності перед початком тестування позивачу було видано членом робочої групи під розпис паперець з логіном U99 і вже визначеним паролем, які були для застосуванні позивачем при реєстрації в програмному забезпеченні тестування.

Апелянт також вважає помилковим тлумачення судом першої інстанції положень Порядку № 221 в частині, яка стосується підстав та умов визначення комісією нового часу (дату) складання відповідного іспиту для прокурора, тобто, якщо у процесі проходження прокурорами атестації на етапі складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки мали місце технічні збої, з приводу чого вже існує правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові у справі № 280/5009/20 за позовом ОСОБА_2 . При цьому, апелянт вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем наявності технічних збоїв програми та комп`ютерного обладнання, оскільки відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, яким в свою чергу не спростовано доводи позивача про технічні збої, жодним документом відсутність таких збоїв не підтверджено, а позивач не має доступу до документів кадрової комісії технічної підтримки проведення атестації в силу вимог Порядку № 221 та Закону № 113-ІХ. Також апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції у своєму рішенні допускає можливість затримки (гальмування) комп`ютерної програми (т.5 а.с. 106 оберт.7 абзац), але необґрунтовано у той же час вказав, що це не позбавило можливості повноцінно забезпечити етап атестації, але з яких саме підстав суд зробив такі висновки, і чим вони підтверджуються, у рішенні не вказано.

Наголошуючи на тому, що комісією 05.03.2020 року не розглядалася і не могла бути розглянута по суті її заява у призначенні нової дати і часу складання іспиту з підстав відбувшихся збоїв в роботі комп`ютерної системи, що вплинули на результати атестації, оскільки сама її заява була зареєстрована тільки 06.03.2020 року. Відповідно, датований 05.03.2020 р протокол № 2 засідання Другої кадрової комісії за підписом голови комісії Касько В. (т.3 а.с.50-51) з результатами розгляду заяв 25 прокурорів, до переліку яких включено і її заяву, яка надійшла до комісії тільки 06.03.2020, також як і оскаржуване рішення № 25 від 05.03.2020 (т.3 а.с.78) - не можуть братися як належні докази, оскільки вони вочевидь виготовлені пізніше ніж 05.03.2020, протокол та рішення підписані головою ОСОБА_3 , який 06.03.2020 вже не працював на посаді голови кадрової комісії у зв`язку з призначенням Головою Другої кадрової комісії ОСОБА_4 , і в протоколі та в рішенні не описано обговорення усіх зазначених нею в заяві питань. Крім того, звертає увагу на те, що подані нею 08.03.2020 р. та 10.03.2020 заяви взагалі не були розглянуті кадровою комісією, хоча про прийняте рішення № 25 від 05.03.2020 її повідомили тільки 14.05.2020, а про існування протоколу № 2 від 05.03.2020 вона дізналася взагалі тільки після подання позову у червні 2020 р. При цьому, підстави неврахування описаних нею в заявах обставин стосовно збоїв роботи програми та некоректної роботи комп`ютерної техніки комісією не мотивовано у протоколі № 2 та у рішенні № 25, але не обґрунтовано і у будь-який інший спосіб, що у сукупності є порушенням приписів п.12 Порядку №233, яким встановлено, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

Оскільки Рішення кадрової комісії № 25 від 05.03.2020 не відповідає вимогам обґрунтованості, бо не містить ані мотивів, ані обставин, за яких воно прийнято, апелянт вважає висновок кадрової комісії протиправним та таким, що підлягає скасуванню, і це узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах по справі № 640/467/19, № 280/ 5009/20, № 640/9398/20, №826/23192/15, №333/6481/16-а (2-а/333/21/17), в яких у тому числі наголошувалося на тому, що рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях і домислах, а також на обставинах, які на момент його ухвалення хронологічно ще не відбулися, проте, ймовірно, могли мати місце у майбутньому.

Стосовно оскаржуваного у цій справі наказу прокуратури Дніпропетровської області №375к від 30.04.2020р. на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», апелянт акцентує увагу на тому, що ліквідації, реорганізація чи скорочення кількості прокурорів органу прокуратури у даному спірному випадку не відбулося, а висновки кадрової комісії, які покликані проводити атестацію прокурорів та положення пп.2 п.19 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону №113-IX знаходяться поза межами умов звільненні прокурорів, що встановлені ст.51 Закону «Про прокуратуру», тому не можуть бути законними підставами для її звільнення як виняткові, особливі, окремі чи тимчасові. Тим більш, що згідно п.19 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону №113-IX встановлено за умови рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурори звільняються з посади прокурора регіональної прокуратури, а не з органів прокуратури.

Також апелянт звертає увагу колегії суддів, що п.9 ч.1 ст.51 Закону «Про прокуратуру» містить в собі декілька окремих підстав для звільнення прокурора із займаної ним посади, які відокремлюються між собою сполучником "або", і відповідно, на роботодавця покладено обов`язок зазначати в наказі про звільнення конкретну підставу, визначену цим пунктом, і неврегульованість питання яким чином мав діяти відповідач не може бути підставою для прийняття незаконних рішень, що узгоджується як з практикою Верховного Суду (справа № 815/1554/17), так і з практикою Європейського Суду (у справі "Ґавенда проти Польщі" від 14 березня 2002 року; у справі "Броньовський проти Польщі" від 22 червня 2004 року; у справі "Аманн проти Швейцарії" від 16 лютого 2000 року; у справі "Волохи проти України" від 02 листопада 2006 року; у справі "Фельдек проти Словаччини" від 12 липня 2001 року; у справі "Фадеева проти Росії" від 09 червня 2005 року).

У відзивах відповідачів на апеляційну скаргу вказується про законність та обгрунтованність рішення суду першої інстанції, яким правильно враховано положення чинного наразі Закону № 113-ІХ, не визнаного та неконституційними у встановленому законом порядку. Звертають увагу апеляційного суду на положення: п.6 розділу II Закону № 113-ІХ яким встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори зважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697; п.7 розділу II Закону № 113-ІХ за яким прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом; п.10 розділу II Закону № 113-ІХ, за якою прокурори мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, а у заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації.

Вважають, що позивачка проходила атестації згідно Порядку № 221, і матеріали справи не містять доказів того, що нею оскаржувалася у встановленому законом порядку, або іншим чином висловлювалася незгода з нормативно визначеним порядком її проведення, чи встановленням прохідних балів тощо. Оскільки ОСОБА_1 була обізнана щодо умов та процедур проведення атестації, визначеними у Порядку № 221, у тому числі з можливими наслідками набрання меншої кількості балів, ніж прохідний бал на відповідному її етапі, а також добровільно надала персональну згоду на те, що у разі прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації, її буде звільнено на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону № 1697, і така згода є усвідомленням, що у разі якщо за результатами складення іспитів вона набере меншу кількість балів, ніж прохідний бал, то припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Вважають доводи позивачки про технічні збої у роботі комп`ютерної техніки після не повинні братися до уваги, оскільки позивачка завершила тестування, набрала 66 балів, власноруч поставила підпис і у графі «примітки» будь-які зауваження щодо процедури та порядку складання іспиту не зазначила, а з протоколу засідання другої кадрової комісії від 05.03.2020 вбачається, що комісією було сформовано список осіб, які не пройшли іспит у формі анонімного тестування з використання комп`ютерної техніки і усі рішення кадрової комісії стосовно позивача ухвалені у порядку передбаченому п. п. 8, 10, 12, 13 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 № 233, тобто шляхом відкритого голосування більшістю голосів присутніх на засіданні членів комісії. У зв`язку з чим другою кадровою комісією на підставі п. п. 13, 16, 17 розділу II Закону № 113-ІХ, п. 6 розділу І, п. 5 розділу II Порядку № 221 прийнято законне і мотивоване рішення про неуспішне проходження атестації.

Відповідачі також вважають правильно встановленим судом першої інстанції, що кадровою комісією розглянуто заяву ОСОБА_1 про повторне проходження в наслідок технічних збоїв в системі та роботі програмно-апаратного комплексу, і за результатами розгляду комісія відзначила, що під час проходження тестування ОСОБА_1 не зверталась до представників кадрової комісії та робочої групи для фіксації технічної несправності комп`ютерної техніки чи програмно -апаратного комплексу у відповідних актах, а отже, скарги на технічну роботу системи є не підтвердженими у зв`язку з викладеним комісію прийнято рішення про відмову у призначенні нового дня для проходження іспиту та керуючись пунктом 6 розділу І, пунктом 5 розділу II Порядку № 211. Зазначають, що розгляд кадровою комісією скарг і звернень прокурорів (слідчих прокуратур) здійснюється у відповідності до вимог Порядку № 221 та Порядку № 233, положеннями яких не передбачено надання відповідей кадровими комісіями на отримані заяви, уся інформація про істотні питання, пов`язані з діяльністю комісії, а також процедурні рішення комісії відповідно до п.10 Порядку фіксуються кадровими комісіями у протоколі засідання. Стосовно перенесення складання іспитів через технічні збої, відповідачами зазначено, що послуги з оцінки загальних здібностей під час атестації прокурорів регіональних прокуратур надавало ТОВ «Сайметрікс-Україна», шляхом забезпечення доступу учасниками тестування до тестової платформи, за допомогою якої учасникам пред`являлися тестові завдання, а також забезпечувалась асистентська підтримка під час тестування, і листом № 20320-1 від 02.03.2020 ТОВ «Сайметрікс-Україна» засвідчило виникнення технічної несправності під час проведення тестування на загальні здібності лише 02.03.2020, що призвела до тимчасового зриву тестування під час його проведення. Після усунення технічної несправності у наступні дні з 03.03.2020 по 05.03.2020 не було зафіксовано жодної технічної проблеми, що могло б вплинути на результати тестування.

Отже, відповідачі вважають обгрунтованним рішення суду першої інстанції стосовно правомірності рішення кадрової комісії, відповідності його вимогам п.8 розділ І і п.п. 13, 16, 17 розділ II Закону № 113-ІХ і відсутності потреби його обґрунтування та мотивування, а також стосовно законності прийнятого прокурором Дніпропетровської області відповідно до вимог ст.11 Закону № 1697 і пп. 2 п.19 розділу II Закону № 113-ІХ наказу від 30.04.2020 с 375к про звільнення ОСОБА_1 з посади згідно п.9 ч1 ст. 51 Закону № 1697 на підставі рішення кадрової комісії від 05.03.2020 №25.

У відзиві Офісу Генерального прокурора також наголошується на неможливість брати до уваги доводи апелянта про нерівні умови проходження атестації прокурорами Генеральної прокуратури України та регіональних прокуратур з огляду на те, що іспити працівники Генеральної прокуратури України складали в різні дні, а для регіональних прокурорів визначено в один день, оскільки прокурори регіональних прокуратур мали можливість ознайомитися з тестовими питаннями, які були розміщені на офіційному сайті Генеральної прокуратури України ще у жовтні 2019 року для атестації прокурорів Генеральної прокуратури і станом на 04.02.2020 (з часу внесення змін до Порядку) були повідомлені про те, що кадрова комісія може прийняти рішення про складання прокурорами обох етапів іспитів у один день та в них була наявна можливість належним чином підготуватись до вказаних іспитів, які розпочалися майже через місяць з часу внесення змін та доповнень у Порядок. Графік проведення іспитів на знання і вміння застосовувати закон та загальні здібності та навички для прокурорів регіональних прокуратур було завчасно (21.02.2020) розміщено на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, позивач належним чином була повідомлена про дату, час та місце складання іспиту. Щодо проведення обох етапів тестування в один день, то такий графік було встановлено для оптимізації витрат часу та ресурсів прокурорів на участь у атестації. Крім того, важливим було забезпечити безперервність роботи регіональних прокуратур, тому прокурори кожної окремої прокуратури мали різні графіки, що не суперечить вимогам закону та не порушує прав позивача.

За наведених обставин, відповідачі просять апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення представників учасників спору, обговоривши доводи апеляційної скарги позивача та відзивів на скаргу відповідачів, перевіривши дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення частково позовних вимог у повному обсязі, з огляду на нижченаведене.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 24.07.2009р. по 14.05.2020р. працювала на різних посадах в органах Прокуратури Дніпропетровської області, в тому числі згідно з наказом від 25.07.2018р. №929к ОСОБА_1 працювала на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури, з якої і була звільнена наказом Прокуратури Дніпропетровської області №375к від 30.04.2020 р. (т.2 а.с.136) з 14.05.2020 р. згідно п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» і на підставі рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора №25 від 05.03.2020р. «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора» (т.3 а.с.78).

Судом першої інстанції правильно визначено, що предметом спору у цій справі є ініційоване позивачем ОСОБА_1 перед судом питання неправомірності рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора №25 від 05.03.2020р. та незаконності наказу прокуратури Дніпропетровської області №375к від 30.04.2020р., прийнятого на підставі п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про прокуратуру» та пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Інші заявлені позивачем вимоги у цій справі щодо: поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; зобов`язання вчинити певні дії по визначенню нового часу і дати складання іспиту відповідно до Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 221 від 03.10.2019 р.; внести зміни до записів трудової книжки і т.д. - є похідними від основних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправними та скасування рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора №25 від 05.03.2020р. та наказу Прокуратури Дніпропетровської області №375к від 30.04.2020р.

Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції хоча формально і процитував зміст п.14 ч.1 ст.92 Конституції України та ст.4, ст.7, ст.9 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року (далі Закон №1697-VІІ), але при цьому відмовляючи в позові спирався виключно на положення підпункту 2 пункту 21, пункти 7, 9, 10, 12 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-IX), з дня набрання чинності якого розпочато процедуру реформування органів прокуратури шляхом проходження прокурорами атестації з метою подальшого несення служби в органах прокуратури, а також на окремі положення нормативно-правових актів, затверджених наказом Генерального прокурора №221 від 03 жовтня 2019 року Порядку проходження прокурорами атестації (далі - Порядок №221) та наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №233 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого Наказом Генерального прокурору (далі Порядок №233).

Дійсно, Законом № 113-ІХ започатковано кадрове перезавантаження прокуратури, яке передбачає проведення атестації прокурорів, і процедура проведення якого регламентується Розділом ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ та Порядком № 221, якими встановлено, що атестації підлягають всі прокурори, які на день набрання чинності Законом № 113-ІХ обіймають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, а їх переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах може бути лише за умови успішного проходження атестації, а правовим наслідком неуспішного проходження атестації може бути звільнення прокурора з посади за умов, безпосередньо прописаних розділом ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Законами №113-ІХ та №1697-VІІ.

Суд першої інстанції правильно акцентував увагу на тому, що згідно ч.3 ст.16 Закону України «Про прокуратуру» прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом. Разом з тим, вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що спеціальним по відношенню до спірних правовідносин є саме Закон №113-IX, яким визначено підставу для звільнення прокурора наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації таким прокурором, що за висновком суду першої інстанції є «…у даному випадку юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» є саме рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур №25 від 05.03.2020р. про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації…».

Проте, вказаний у попередньому абзаці висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає формальним та таким, що ґрунтується лише на власному розумінні правомірності дій, рішень і бездіяльності кадрової комісії, а також на помилковому трактуванні положень пп.2 п.19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ та вимог п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» і законодавчо визначеної правової норми для звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури, якою в наказі прокуратури Дніпропетровської області №375к від 30.04.2020р. зазначено п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» (т.2 а.с.136).

У даному спірному випадку виправдовуючи поведінку Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур під час організації та проведення іспиту прокурорів 05.03.2020 року, та суто поверхневий підхід комісії до розгляду і вирішення заяв позивачки стосовно повторного проходження тестування з використанням комп`ютерної техніки, а також безпідставно уподібнюючи між собою положення пп.2 п.19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ та п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» як логічний наслідок звільнення позивача з посади прокурора та з органів прокуратури, суд першої інстанції з незрозумілих обставин не врахував правовий зміст і направленість Закону №113-IX в цілому, та смислове навантаження вказаних норм Закону і прийнятих на його виконання Порядків № 221 і № 233, що у сукупності призвело до ухвалення незаконного рішення по суті спору у цій справі.

Відповідно до вимог ст.242 КАСУ рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, а також має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

У даній справі рішення суду першої інстанції описаним у попередньому абзаці критеріям не відповідає, оскільки судом має бути ухвалене рішення згідно з нормами матеріального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими належним чином. І зазначеними повноваженнями законодавець наділив адміністративний суд не лише задля виправлення помилкового сприйняття суб`єктами владних повноважень норм матеріального права, а й задля вирішення правових проблем з метою забезпечення дотримання гарантованого Конституцією України верховенства права та його невід`ємного елементу принципу правової визначеності, з урахуванням притаманного адміністративному судочинству принципу «вини відповідача суб`єкта владних повноважень», який повинен доводити перед судом правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності стосовно твердження позивача про порушення його прав чи інтересів.

Повертаючись до предмету спору у цій справі та висновків суду першої інстанції про правомірність/неправомірність оскаржуваних позивачкою рішень кадрової комісії та прокурора Дніпропетровської області, і про їх відповідність/невідповідність вимогам Закону № 113-ІХ і п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VІІ та Порядку №221, колегія суддів вважає за необхідне перш за все звернути увагу на положення ст.43 Конституції України, якою громадянам гарантовано захист від незаконного звільнення, ст.19 Конституції України, яка зобов`язує суб`єктів владних повноважень діяти тільки у спосіб передбачений законом, а також на задум запровадженого Законом № 113-ІХ реформування системи органів прокуратури, пов`язаного із змінами конституційних повноважень прокуратури України.

Оскільки загальноінституційні, функціональні, організаційні, кадрові та матеріально-технічні чинники реформування прокуратури запроваджено в Україні з урахуванням міжнародно-правових стандартів прокурорської діяльності та статусу прокурорів та розуміння європейською спільнотою демократичної і правової держави, колегія суддів акцентує увагу на тому, що звільнення прокурора з посади з припиненням його повноважень на посаді можливо лише з підстав і на умовах, визначених чинним законодавством. Тобто, рішення про звільнення прокурора з посади і органів прокуратури може бути прийняте тільки на підставі, за умови і у спосіб встановлений чинним законодавством України, а суд вирішуючи виниклий у даній категорії справі спір має керуватися як прописаними у ч.2 ст.2 КАСУ критеріями правомірності дій та рішень суб`єкта владних повноважень, так і висновками Європейського суду стосовно прав, передбачених статтями 6 та 8 Конвенції з прав людини, найкращим способом застосування яких є дотримання судами національного рівня принципів верховенства права, справедливості судового розгляду, презумпції вини суб`єкта владних повноважень, та юридичної (правової) визначеності і належного урядування.

Зокрема, не зупиняючись у даному спірному випадку на теоретичному аналізі помилкового розуміння судом згадані з у попередньому абзаці принципів, колегія суддів визнає важливим обговорити застосування релевантних до даної справи рішень ЄСПЛ, в яких використано сукупність відповідних правових засобів:

- «індивідуального заходу» використаного для перевірки дотримання принципу справедливості судового розгляду по справі «Мала проти України» (№4436/07, рішення від 03.07.2014 р) щодо ігнорування «специфічних, доречних та важливих аргументів, які робляться заявником і які мають ключове значення для результату розгляду справи»;

- «загального застосованого заходу» (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (п.111 Anchev.Bulgaria) використаного для перевірки суворовості застосування законодавчого механізму обмежувальних заходів, розробленого для вирішення суспільної потреби за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи. Тобто, обмежувальний захід має задовольнятися пропорційним чином та не може бути менший рівня індивідуалізації.

Дійсно, рішення ЄСПЛ самі по собі не є джерелами права, тому судова колегія не має мети перелічувати усі релевантні до цієї адміністративної справи рішення Європейського Суду, а на зазначених вище рішеннях наголошує щоб якісно донести свою позицію вживаючи заходи індивідуального та загального характеру, порушення яких мають системний характер, що у своїй сукупності призвело до грубого порушення прав позивачки, закріплених Конституцією України та прописаних Європейською Конвенцією з прав людини, ратифікованою Україною 17.07.1997 року (№ 475/97-ВР), яка набула чинності для України 11.09.1997 року, і відповідно, стала частиною національного законодавства та підлягає застосуванню.

Колегія суддів приділяє увагу у цій справі європейським стандартам виходячи з того: що спір у цій справі стосується повторюваних проблем, які лежать в основі порушень прав, гарантованих Конституцією України, Законом №1697-VІІ та Європейською Конвенцією з прав людини, що не пов`язано з якимось поодиноким випадком чи особливим поворотом подій у цій конкретній справі, а є наслідком адміністративної практики державних органів щодо виконання їх зобов`язань та недоліків судів по застосуванню нормативно-правових положень, якими регулюються спірні правовідносини, а також формального підходу до вирішення спорів по даній категорії справ адміністративними судами усіх рівнів, зокрема, сталою негативною практикою Верховного Суду, при якій версії подій Офісу Генерального прокурора, кадрових комісій та обласних прокуратур мають перевагу, що суперечить визначеним ст.2 КАСУ завданням адміністративного судочинства.

Отже, оскільки судом першої інстанції вирішено вимоги позивача у цій справі без врахування заходів індивідуального та загального характеру, а ця справа є подібною до вже розглянутих Верховним Судом справ за позовами прокурорів зі сталою правовою позицією вищої судової інстанції стосовно «правомірності дій та рішень кадрових комісій» і «законності наказів керівників обласних прокуратур про звільнення прокурора на підставі рішення кадрової комісії», що є повною та безумовною підтримкою застосування виключно положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113ІХ, якість якого викликає сумнів на державному рівні у зв`язку з чим на розгляді Конституційного Суду України з 18.03.2020 знаходиться (відкрито провадження) конституційне подання 50 народними депутатами України щодо відповідності Конституції України (конституційності), а саме, невідповідності Закону № 113-ІХ положенням статей 8, 9, 19, 22, 24, 43, 64, 92, 106, 131-1 Конституції України і прийняття якого «обумовило звуження змісту та обсягу існуючих прав громадян, запровадило дуалізм правових засад організації і діяльності прокуратури України, статусу прокурорів» - колегія суддів вважає важливим наголосити, що перевірці у цій справі підлягає саме розуміння відповідачами положень Закону № 113ІХ, Порядку № 221 і Порядку № 233, та застосування їх до спірних правовідносинах у цій справі без урахування положень статей 6, 8, 9, 19, 22, 24, 43, 64, 92, 106, 131-1 Конституції України і положень Закону № 1697-VII.

Ключовими питаннями у межах спірних правовідносин, які склалися у цій справі є: порушення передбаченої положеннями пунктів 6 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ та розробленого на його виконання Порядку № 221 процедури атестаці прокурорів, що ставить під сумнів її результати; а також правомірність/неправомірність застосування п.9 ч.1 ст.51 Закону № 1697-VII (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури) у зіставленні з пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113- IХ як підставу та умов звільнення прокурора з посади та з органів прокуратури.

Оскільки повноваження органів державної влади визначаються Конституцією і законами України, зрозумілим є, що запроваджуючи Законом № 113-ІХ реформування органів прокуратури законодавець чітко визначив у цьому законі необхідність утворення в Офісі Генерального прокурора та у кожній обласній прокуратурі відповідних кадрових комісій, як органів для забезпечення проведення атестації прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур відповідно до розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ (пп.7 п.22).

При цьому, законодавець цим же Законом № 113-ІХ не тільки уповноважив Генерального прокурора затвердити Порядок проходження прокурорами атестації (п.9) та визначити перелік, склад і порядок роботи кадрових комісій Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур (пп.8 п.22), а й уповноважив безпосередньо кадрові комісії Офісу Генерального прокурора та кадрові комісії обласних прокуратур: проводити атестацію прокурорів (п.11); встановлювати графіки проходження прокурорами атестації (п.14); отримувати необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора (п.15); ухвалювати рішення щодо допуску прокурора до проведення співбесіди за результатами складення прокурором іспиту, а у разі набрання прокурором за результатами складення іспиту меншої кількості балів, ніж встановлений Порядком проходження прокурорами атестації прохідний бал, що є підставою для недопущення прокурора до етапу співбесіди ухвалювати рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором (п.16); за результатами атестації прокурора ухвалювати одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації (п.17); подавати до Генерального прокурора за результатами атестації інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які не успішно пройшли атестацію (абз.2 ст.17).

Виходячи з наведеного, колегія суддів зазначає, що законодавець, увівши в дію процедуру реформування органів прокуратури Законом № 113-ІХ, вказав не тільки про дії, які мають учинити чинні прокурори з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, а й явно та очевидно окреслив умови проведення атестації, якими з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю сформулював вимоги до Генерального прокурора щодо забезпечення однакової для всіх прокурорів атестації, яка має бути ідентичною до процедури атестації прокурорів Генеральної прокуратури, публічною, прозорою, об`єктивною, зрозумілою та ефективної шляхом затвердження рівного в межах єдиної системи прокуратури і незмінного протягом усіє процедури «Порядку проходження атестації», а також шляхом створення професійно здатних та компетентних кадрових комісій, які мали б забезпечити прокурорам складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, та здійснити оцінку професійної компетентності прокурорів, професійної етики і доброчесності прокурорів.

Проте, описані у попередньому абзаці вимоги Закону № 113-ІХ, Генеральним прокурором не виконано, внаслідок чого допущено дискримінаційний підхід до процедури атестації чинних прокурорів регіональних прокуратур, до числа яких входить і позивачка, порушення прав якої підтверджується нижчеописаними у постанові апеляційного суду фактами та обставинами стосовно: нечіткого формулювання умов та процедур проходження атестації прокурорів; внесення непередбачуваних змін до процедури атестації; не публічності інформації про використану комп`ютерну техніку, програмне забезпечення, та питань їх технічної безпеки і надійності при використанні під час атестації прокурорів, про методику проведення тестування оцінювання; та помилкового застосування норм матеріального права.

Так, подавши 10.10.2019 року Генеральному прокурору на виконання п.10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ та у строк визначений Порядком № 221 (в чинній на той час редакції) заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію і погодження на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації, у вказаний спосіб позивачка погоджувалася на процедуру та умови проведення атестації у спосіб визначений Порядком № 221 (в ред 03.10.2019), тобто у три етапа, в різні дні, з оприлюдненням графіків складання іспитів на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України не пізніше ніж за п`ять календарних днів до дня складання іспиту, тобто, за процедурою атестацію, яку проходили прокурори ГПУ починаючи з 23 жовтня 2019 року. В подальшому будь-яких заяв з погодженням на інші умови та процедури атестації позивачка не подавала, в тому числі і після внесення наказом Генерального прокурора від 04.02.2020 № 65 змін до Порядку № 221 шляхом доповнення пункту 2 розділу III цього абзацом про надання кадровим комісіям права приймати рішення про складання прокурорами в один день двох іспитів (у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки).

Описаними в попередньому абзаці змінами до Порядку № 221, Генеральним прокурором було порушено узяті на себе зобов`язання забезпечити проходження працюючими прокурорами регіональних прокуратур атестації однакової і ідентичної до процедури атестації прокурорів Генеральної прокуратури, і тим самим не виконано покладені на нього державою функції неналежної організації процедури атестації, а також порушено принципи рівності та доброго врядування і належної адміністрації (встановлення процедури і її дотримання).

Не зважаючи на те, що внесеними наказом від 04.02.2020 № 65 зміни до Порядку № 221 суттєво звужується існуючий обсяг прав прокурорів регіональної прокуратури, погіршується їх положення при проходженні атестації у зрівнянні з іншими прокурорами Генеральної прокуратури та місцевих прокуратур, Другою кадровою комісією було прийнято рішення про складання позивачкою в один день двох іспитів, чим було зруйновано «законні очікування» позивачки та порушено принципи юридичної визначеності, законності, рівності права на доступ до державної служби і права на повагу до людської гідності.

Опосередкованим доказом порушення відповідача у цій справі принципів рівності і визначеності, ясності і не двозначності є неодноразові зміни умов та процедур проходження атестації прокурорами шляхом внесення до затвердженого Генеральним прокурором наказу № 221 від 03.10.2019 «Порядку проходження прокурорами атестації» змін наказами від 17.12.2019 №336, від 04.02.2020 №65, від 19.02.2020 №102, від 03.06.2021 №178, від 03.09.2021 №280, від 28.10.2022 №232, та до затвердженого Генеральним прокурором наказу №233 від 17.10.2019 «Про затвердження Порядку роботи кадрових комісій» змін наказами від 17.12.2019 №337, від 04.02.2020 №65, від 13.03.2020 №145.

Надана судом першої інстанції оцінка доводів позивачки про порушення рівності умов проходження атестації внаслідок проведення двох етапів іспиту в один день, на переконання колегії суддів суперечить фактичним обставинам, оскільки факт обізнаності позивачки про необхідність проходження атестації з дня набрання чинності Законом № 113-ІХ та передчасне оприлюднення зразків тестових запитань, що надавало можливість підготуватися - ніяким чином не спростовує порушення суб`єктами владних повноважень означених вище принципів (рівності, доброго врядування і належної адміністрації), котрі в свою чергу пов`язані із загальним принципом права «юридичної визначеності (певності)», яким гарантується забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

Конституційний Суд України неодноразово у своїх рішеннях прописував про важливість застосовності принципу «рівності» і про недопустимість застосування диференційованого підходу до певних правовідносин, зокрема: у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 вказувалося, «…із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування в правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі»; у рішенні від 16.10.2007 № 8-рп/2007 актентувалася увага на тому, що «…гарантована частиною першою статті 24 Конституції України рівність громадян перед законом означає рівну для всіх обов`язковість конкретного закону з усіма відмінностями у правах або обов`язках, привілеях чи обмеженнях, які в цьому законі встановлені»; у рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 зазначалося що «…гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод»; у рішенні від 24.04.2018 № 3-р/2018, що «…позитивний обов`язок держави … полягає, зокрема, в забезпеченні належної системи національного захисту конституційних прав людини шляхом розроблення відповідного нормативно-правового регулювання; впровадженні ефективної системи захисту життя, здоров`я та гідності людини; створенні умов для реалізації людиною її фундаментальних прав і свобод»; у рішенні від 25.04.2019 № 1-р(II)/2019, що «…рівність та недопустимість дискримінації особи є конституційними принципами національної правової системи України, а також фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі № 12 до неї (стаття 1) та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7); а «запровадження законодавчих обмежень у здійсненні конституційних прав і свобод людини і громадянина не може суперечити принципові рівноправності, установленому статтями 21, 24 Конституції України» (рішення від 22.06.2022 № 5-р(II)/2022).

Отже, усі обґрунтування суду першої інстанції на спростування зауважень позивачки про дискримінаційність проведення її атестації, як прокурора регіонального рівня - є недоречними, оскільки внаслідок порівняння фактичних обставин спірних правовідносин із сукупністю встановлених Законом № 113-ІХ вимог до організації та функціонування правової процедури атестації прокурорів і забезпечення стабільного правового становища осіб, які є учасниками цих правовідносин (Генеральний прокурор, кадрові комісії та прокурори, що атестуються), очевидним є порушення прав позивачки, як прокурора регіонального рівня, як внаслідок внесення непередбачуваних змін до Порядку № 221, так і залишення позивачки у стані повної необізнаності стосовно технічної надійності представленої для атестації комп`ютерної техніки і програмного забезпечення, а також внаслідок відсутності чіткої, детальної та зрозумілої регламентації алгоритму її дій та дій кадрової комісії і робочої групи при виникненні збоїв в процесі проходження атестації.

Вказані вище обставини зрозуміло в свою чергу вплинули на психологічний стан позивачки під час проходження першого етапу атестації 05.03.2020, оскільки для успішної адаптації емоційного стану та придатності розумно діяти в межах іспиту, особа як мінімум повинна мати уявлення про особливості, умови та вимоги, які до неї пред`являються. Стан необізнаності та неочікуванності беззаперечно посилився внаслідок непередбачуваної позивачкою некоректної роботи програми на представленому їй кадровою комісією комп`ютерному обладнанні, тобто, його зависання, системного гальмування та приревання роботи при вирішенні завдань іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки, у зв`язку з чим позивачка неодноразово зверталася за допомогою до членів робочої групи і кадрової комісії, а не отримавши допомоги намагалася зробити усе можливе задля проходження тестування, повідомивши кадрову комісію про некоректну роботу програмного і комп`ютерного обладнання після іспиту 05.03.2020. Крім того, позивачка тричі подавала відповідні заяви, з яких: одна прийнята комісією - 06.03.2020, а дві інших від 08.03.2020 і від 10.03.2020 не мали відповіді кадрової комісії взагалі.

Колегія суддів не знаходить підстав не враховувати доводи позивачки про технічні збої у роботі комп`ютерної програми та техніки, оскільки на спростування зазначених нею обставин відповідачами до суду не надано беззаперечних доказів того, що під час проходження саме позивачкою іспиту 05.03.2020 в дійсності не відбувалося блокування даних на представленому їй комп`ютерному засобі, чи не спотворювався процес обробки інформації, або не було порушення встановленого порядку маршрутизації інформації та тощо, що як найменш кадрова комісії мала можливість та навіть була зобов`язана перевірити та задокументувати, оскільки розділом II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ (п.12. п.13 розділу ІІ цього Закону) та Порядком № 221 (п.1) атестація прокурорів розуміється, як встановлена процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурора, яка проводиться відповідно до п.3 Порядку № 221 «…кадровими комісіями прозоро та публічно у присутності прокурора, який проходить атестацію». Тобто, саме з наведеного визначення вже є зрозумілим, що обов`язок Генерального прокурора створених ним та кадрових комісії не обмежується складанням і затвердженням графіків атестації з визначенням дня та часу, та не завершується формальним документуванням результатів «програми тестування» прокурора з наступним ухваленням рішення відповідно п.16 п.17 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ, яким в дійсності законодавець з урахуванням положень Конституції України та європейських стандартів - мав на увазі весь процес проведення атестування прокурорських кадрів починаючи з моменту подання прокурором відповідної заяви (п.10 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ) та до моменту беззаперечного встановлення факту невідповідності прокурора критеріям професійної компетентності, етики та доброчесності

Проте, описані вище законодавчо встановлені правила атестації прокурорів відповідачами не виконувалися, а Другою кадровою комісією вказані у попередньому абзаці дії не вчинялися, що також суперечить вимогам затвердженого наказом Генерального прокурора № 351 від 18.12.2017 відповідно до статей 9, 27-39, 41, 43, 51-64, 81, 82 Закону чинного на час виниклих спірних правовідносин Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, яким з метою забезпечення організації роботи з кадрами в органах прокуратури (як один із аспектів атестації) встановлюється обов`язок керівників органів прокуратури, голів атестаційних комісій і кадрових підрозділів усіх рівнів діяти на високому організаційному та правовому рівні, на засадах колегіальності, гласності, принциповості, об`єктивності та неупередженості в оцінці ділових, особистісних і морально-психологічних якостей працівників та їхнього кваліфікаційного рівня.

Зокрема, Друга кадрова комісія отримавши усну і письмові заяви від позивачки та принаймі ще від 25 прокурорів, якими також стверджувалося про збої у роботі комп`ютерної програми та техніки під час проходження 05.03.2020 року іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки не проводила їх перевірку взагалі, будь-яких актів (чи інших документів) на підтвердження відсутності технічної несправності в роботі комп`ютерних систем чи програмного забезпечення 05.03.2020 не складали. Також кадровою комісією чи робочою групою не здійснювалося у будь-який спосіб перевірка технічного і програмного забезпечення, або тестування використаної Інформаційної системи на предмет її вразливості 05.03.2020, у тому числі і за допомогою ТОВ «Лізард Софт», який є розробником Інформаційної системи «Аналітична система оцінки знань», чи за участі Міжнародної організації права розвитку (IDLO), якою згідно з планом спільних дій здійснювалася технічна та організаційна підтримка проведення іспиту на знання законодавства, або того ж ТОВ «Сайметрікс-Україна», яким вже засвідчувалося виникнення технічної несправності під час проведення тестування на загальні здібності 02.03.2020р. та 04.03.2020р. При цьому, технічні проблеми 02.03.2020р. та 04.03.2020р. підтверджується практикою Верховного Суду.

Відповідачами по справі належними та допустимими доказами не спростовано факт звернення позивачки за допомогою до членів робочої групи і кадрової комісії під час проходження нею іспиту 05.03.2020, також як і не підтверджено доказово відсутність 05.03.2020 року збоїв програмного забезпечення, комп`ютерної та інформаційної системи. Виходячи з приписів п.13 Порядку № 221, яким передбачено фіксування перебігу всіх етапів атестації фіксується за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису, колегія суддів вважає, що не надання до суду вказаних відео - чи звукозаписів свідчить або про недотримання Другою кадровою комісією вказаного пункту Порядку № 221, або намагання приховати чи спотворити фактичні події 05.03.2020, що є неприпустимим та суперечить принципам публічності і прозорості діяльності кадрових комісій та визначеним у ст.2 КАСУ критеріям правомірності дій, рішень чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Посилання відповідачів по справі і суду першої інстанції на завершення позивачкою проходження іспиту 05.03.2020 без переривання процедури тестування, та на не складення актів з приводу збоїв у роботі комп`ютерної техніки чи будь-якої іншої несправності під час складання іспиту, і підписання позивачкою «відомості про результати тестування» без будь-яких приміток чи зауважень, судова колегія не може сприймати як доказ необачності самої позивачки, чи її бездіяльність або помилку у сприйнятті процедури атестації і своїх обов`язків, та як дії позивачки на власний розсуд, оскільки ні Законами № 1697-VII і № 113-ІХ, ні Порядком № 221 і № 233, ні іншими нормативними актами вказані питання не врегульовані. А встановлене пунктом 2 розділу V Порядку № 221 застереження про те, що «…у разі виникнення у прокурора зауважень чи скарг на процедуру проведення атестації він може звернутися до голови або секретаря комісії» (без опису часу та способу звернення), не підтверджує неправильність поведінки позивачки як під час іспиту 05.03.2020, так і після завершення роботи програми атестації. Більш того, за своєю формою «відомість про результати тестування» взагалі не передбачає можливості описувати прокурором зауважень до процедури іспиту атестації, а у даному випадку позивачка усі свої зауваження заявляла як усно 05.03.2020 (що не спростовано відповідачами), так і у письмові формі трьома заявами, при належному вирішенні яких Друга кадрова комісія могла б запобігти свавільному рішенню № 25 від 05.03.2020, яке є предметом оскарження у цій справі.

Колегія суддів також вважає за необхідне акцентувати увагу на процедурні порушення Другою кадровою комісією, що були допущені під час розгляду заяви ОСОБА_1 , яка хоча і датована 05.03.2020, але на розгляд комісії надійшла лише 06.03.2020. Вказана заява позивачкою була подана до кадрової комісії на підставі положень п.7 Порядку № 221, і відповідно, кадрова комісія зобов`язана була перевірити твердження позивачки про виниклі під час її іспиту технічні збої у програмі тестування та в роботі комп`ютера, і мала б встановити факт преривання/непреривання процесу тестування, а також обставини за чиєї вини ці технічні проблеми сталися, про що прямо вказується у цьому пункті «…складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора…». Тобто, об`єктивно припускаючи таку можливість некоректної роботи комп`ютерного та програмного забезпечення атестації прокурорів, і необхідність призначення у зв`язку з цим нового часу (дати) складання відповідного іспиту для прокурора, Генеральний прокурор намагався у прописаний спосіб скерувати дії кадрової комісії задля забезпечення публічної, прозорої, об`єктивної і неупередженої перевірки чинних (працюючих) прокурорів.

Судова колегія визнає помилковим прийняття судом першої інстанції до уваги доводів відповідачів по справі, оскільки загальні відомості про якість та методи забезпечення процедури атестації прокурорів взагалі, навіть з посиланням на «поважних осіб» (Міжнародну організацію права розвитку (IDLO), проект Європейського Союзу «PRAVO-JUSTICE», ТОВ «Лізард Софт», ТОВ «Сайметрікс-Україна» та інш) ніяким чином не спростовують конкретно описаних позивачкою подій 05.03.2020 під час проходження нею іспиту, а лист ТОВ «Сайметрікс-Україна» №20320-1 від 02.03.2020р. взагалі тільки підтверджує можливість виникнення технічної несправності під час проведення тестування, оскільки виникла 02.03.2020 несправність, що призвела до тимчасового зриву тестування під час його проведення свідчить про вразливість програмного забезпечення чи інформаційної системи або комп`ютерної техніки, і вказівка в цьому листі на те, що «з 03.03.2020р. по 05.03.2020р. не було зафіксовано жодної технічної проблеми, що могло б вплинути на результати тестування», тільки підкреслює, що інші проблеми все ж таки існували. Проте, вказані обставини повинні мали б бути перевірені саме членами Другої кадрової комісії, які забезпечували проходження атестації позивачкою.

Судячи із змісту протоколу засідання Другої кадрової комісії № 2 від 05.03.2020 та рішення 25 від 05.03.2020 ці питання не перевірялися і не обговорювалися, а натомість у спірному з позивачкою випадку кадровою комісією було допущено прояв талмудизму і формалізму стосовно професійної компетентності позивачки внаслідок некритичного дотримання догм та надання переваги зовнішній формі на шкоду суті справи, саме внаслідок чого і було прийнято передчасне та необґрунтоване рішення № 25 від 05.03.2020 «про неуспішне проходження прокурором атестації».

Отже, невиконання Другою кадровою комісією покладених на неї повноважень, та розгляд і формальне вирішення заяви ОСОБА_1 05.03.2020, при тому, що ця заява до комісії надійшла і була зареєстрована лише 06.03.2020 беззаперечно підтверджують протиправність: дій кадрової комісії при складенні протоколу № 2 від 05.03.2020 і недопущення позивачки до проходження наступних етапів атестації, та бездіяльність кадрової комісії в частині неналежного розгляду зареєстрованої по вхідній кореспонденції 06.03.2020 заяви ОСОБА_1 ; а також про передчасність прийнятого Другою кадровою комісією рішення № 25 від 05.03.2020 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора», яким ОСОБА_1 визнана такою, що неуспішно пройшла атестацію (т.3 а.с.78).

На переконання колегії суддів описані вище обставини свідчать як про протиправність, так і про невмотивованість оскаржуваного рішенні Другої кадрової комісії № 25 від 05.03.2020 стосовно неуспішного проходження прокурором ОСОБА_1 атестації, що є підставою для його скасування та задоволення вимоги позивачки в цій частині

Посилання суду першої інстанції та відповідачів на заборону «проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів» - є лише помилковим застосуванням вказаного припису до спірних правовідносин, оскільки в абз.3 п.17 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ та у п.7 Порядку № 221 вказується саме на повторність, а у даному спірному випадку йде про те, що іспит позивачки 05.03.2020 не відбувся з технічних та не залежних від неї і членів комісії причин, що є непорівнянним з повторною атестацією (першим її етапом).

Дійсно, Конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця при регулюванні трудових відносин встановлювати певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, у тому числі вводити особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього вимагає характер професійної діяльності…Однак мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень на зайняття посади означало б дискримінацію (рішення від 07.07.2004 № 14-рп/2004). При цьому, у рішення від 04.06.2019 № 2-р/2019 Конституційний суд зазначив, що «…не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують прав та свобод інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг за певними ознаками особам, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави; …закріплення у законі особливих вимог щодо реалізації окремих прав». Разом з тим, у рішенні від 12.07.2019 № 5-р(І)/2019 Конституційним Судом розтлумаченно, що «…порушення рівності конституційних прав і свобод означає, що особа або група осіб за визначеними у статті 24 Конституції України ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, отримує привілеї або зазнає обмеження у визнанні, реалізації чи користуванні правами і свободами в будь-якій формі, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та потрібними». При цьому, згідно настанов Конституційного Суду у рішенні від 14.07.2021 №1-р/2021 «…перевірка нормативного акта на наявність у ньому дискримінаційних приписів потребує дослідження, у чому полягає його легітимна мета, а також чи має місце дискримінація в конкретному випадку, для чого слід з`ясувати передусім коло осіб (групу осіб), що перебувають у порівнянних на підставі певного критерію умовах, та чи є умови їхнього перебування відмінними від умов, у яких перебувають інші особи», а запровадження законодавчих обмежень у здійсненні конституційних прав і свобод людини і громадянина не може суперечити принципові рівноправності (рішення від 22.06.2022 № 5-р(II)/2022).

Наведені у попередньому абзаці настанови Конституційного Суду України тільки підкреслюють протиправність рішення Другої кадрової комісії № 25 від 05.03.2020, оскільки неврегульованість на нормативному рівні питання, яким саме чином мала б діяти кадрова комісія, не може тягнути за собою вкрай негативні наслідки для позивачки у вигляді її звільнення з посади та з органів прокуратури.

Обговорюючи друге спірне у цій справі питання, яке стосується прийнятого прокурором Дніпропетровської області наказу №375к від 30.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» колегія суддів перш за все звертає увагу на те, що вказаний наказ прийнятий на підставі протиправного рішення Другої кадрової комісії № 25 від 05.03.2020, який колегією суддів у цій справі скасовується, що є вже достатньою самостійною підставою для скасування наказу прокурора Дніпропетровської області №375к від 30.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора та з органів прокуратури.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне у цій справі також звернути увагу на помилковість звільнення позивачки саме на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» тільки лише з посиланням на норми Закону №113-ІХ, яким лише внесено зміни до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури, а Прикінцевими та перехідними положеннями у розділі ІІ запроваджено тимчасову діючу процедуру атестації прокурорів з метою їх переведення у перейменовані органи прокуратури.

Так, Законом №113-ІХ не внесено зміни до змісту п.9 ч.1 ст.51 профільного основного Закону №1697-VII, яким чітко визначено умову звільнення прокурора з посади та припинення його повноважень на посаді, а саме, у зв`язку: з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або при скороченні кількості прокурорів органу прокуратури.

Тобто, законодавець навіть втілюючи Законом №113-ІХ намір щодо кадрового перезавантаження органів прокуратури, залишив в силі три самостійних варіанти звільнення прокурора за п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII, тобто: а) при ліквідація органу прокуратури, що означає внесення змін до затвердженого переліку органів прокуратури, внаслідок чого орган прокуратури припиняє своє існування; б) при реорганізації органу прокуратури, що передбачає структурні зміни в органі прокуратури, пов`язані із припиненням відповідної юридичної особи; і в) при скороченні кількості прокурорів органу прокуратури, що передбачає не пов`язане з реорганізацією скорочення чисельності або штату прокурорів відповідного органу прокуратури.

Системний аналіз запроваджених Законом №113-ІХ тимчасоводіючих новел у взаємозв`язку з приписами Закону №1697-VII дає підстави для висновку, що законодавець у п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ прописав умови звільнення прокурора з тільки посади на додаток до передбачених п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII умов, за якими прокурор звільняється не тільки з посади, а і з органів прокуратури.

Колегія суддів вважає, що законодавець однозначно мав на увазі, що у разі: 1) неподання прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора, що успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором у разі успішного проходження ним атестації згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі якою визначено «підставу звільнення», якою встановлено умову звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді (п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ) - прокурор може підлягає звільненню з посади та з органів прокуратури згідно п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII, але тільки у разі однієї із трьох умов: ліквідація, реорганізація, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

У даній адміністративній справі відповідачами доказово не доведено, а судом не встановлено факту ліквідації чи реорганізації, або скорочення штатної чисельності органу прокуратури, в якому проходила службу позивачка.

Оскільки запроваджена Законом №113-ІХ процедура атестації та визначені п.19 цього Закону підстави для звільнення - не є самостійними, а є частиною процедури переведення прокурорів до нового органу прокуратури навіть із врахуванням результатів її проходження, колегія суддів визнає, що до моменту ліквідації чи реорганізації прокуратури Дніпропетровської області, або скорочення чисельності чи або штату прокурорів вказаної прокуратури Дніпропетровської області, підстави для звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора саме згідно п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII відсутні навіть при неуспішному проходженні атестації. Усі посилання відповідачів та суду першої інстанції на важливість і значимість процедури реформування органів прокуратури є грубим порушення загальноприйнятих європейських принципів верховенства права, правової визначеності і належного урядування, та справедливості судового розгляду, що є неприйнятним, а відповідно, і не застосовним до спірних у цій справі правовідносин.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів визнає правильним та справедливим задовольнити вимоги позивачки в частині: визнання протиправним та скасування рішення Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 25 від 05.03.2020 року про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації; визнання протиправним та скасування наказу прокурора Дніпропетровської області №375к від 30.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 14 травня 2020 року; про поновлення ОСОБА_1 з 15.05.2020 року в органах прокуратури та на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді або на рівнозначній посаді в Дніпропетровській обласній прокуратурі; зобов`язаня Офіс Генерального прокурора забезпечити проходження ОСОБА_1 атестації діючих прокурорів регіональних прокуратур, а відповідну уповноважену кадрову комісію з атестації прокурорів регіональних прокуратур, зобов`язати призначити прокурору ОСОБА_1 відповідно Порядку № 221 новий час (дату) проходження (складання) іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону і відповідності здійснювати повноваження прокурора, а також в частині зобов`язання Дніпропетровської обласної прокуратури нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу за період з 15.05.2020 року по 09.06.2022 року, виходячи із розрахунку середньомісячного заробітку у розмірі - 21822,21 грн. і середньоденного заробітку 1042,01 грн., що виходячи із 521 робочих дня складає загальну суму 542 887,21 грн.; і стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2020 по 09.06.2022 у розмірі 542 887,21 грн. В іншій частині вимог адміністративного позову ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки перелічених заходів захисту її прав є достатнім та справедливим.

Керуючись ст.ст.242, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року скасувати у повному обсязі та задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 25 від 05.03.2020 року про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора .

Визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Дніпропетровської області №375к від 30.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 14 травня 2020 року.

Поновити ОСОБА_1 з 15.05.2020 року в органах прокуратури та на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді або на рівнозначній посаді в Дніпропетровській обласній прокуратурі.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора забезпечити проходження ОСОБА_1 атестації діючих прокурорів регіональних прокуратур, а відповідну уповноважену кадрову комісію з атестації прокурорів регіональних прокуратур, створену на підставі наказу Генерального прокурора, зобов`язати призначити прокурору ОСОБА_1 новий час (дату) проходження (складання) іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону і відповідності здійснювати повноваження прокурора відповідно до Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора України №221 від 03.10.2019 року.

Зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу за період з 15.05.2020 року по 09.06.2022 року, виходячи із розрахунку середньмісячного заробітку у розмірі - 21822,21 грн. і середньоденного заробітку 1042,01 грн., що виходячи із 521 робочих дня складає загальну суму 542 887,21 грн.

Стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2020 по 09.06.2022 у розмірі 542 887,21 грн. (пятьсот сорок дві тисячі вісімсот вісімдесят сім) гривень 21 (двадцять одну) копійку.

В іншій частині вимог адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань прокуратури Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1681,60 грн.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя Т.І. Ясенова