Справа № 200/1788/22
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року справа №200/1788/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року у справі № 200/1788/22 (головуючий І інстанції Волгіна Н.П.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі ГУНП в Донецькій області, відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не здійснені нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені; стягнути середній заробіток за весь час затримки в розрахунку при звільнені в сумі 124023,80 грн. Також, просив стягнути витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн.

Ухвалою суду від 23.02.2022 року клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду з позовом задоволено; визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом та поновлено цей строк.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року позов задоволений частково: визнано протиправною бездіяльність з нездійснення у день фактичного розрахунку з позивачем нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 32492,18 грн.; в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено; стягнуто з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового в сумі 1000 грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 700 грн.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позов через порушення норм матеріального, процесуального права, неповне з`ясування обставин. Щодо стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку апелянт вважає, що судом не застосувано критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та визначивши суму, яка підлягає сплаті. Також, вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України. Позивач отримав грошове забезпечення на картковий рахунок 17.12.2021 року, до суду звернувся 31.01.2022 року, тобто з порушенням місячного строку. Керуючись приписами ч.ч. 3, 8 ст. 139 КАС, з урахуванням принципу співмірності, апелянт вважає, що у разі задоволення позовних вимог позивача, стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору складає 323,70 грн.

Апеляційна скарга не містить доводів незгоди з рішенням суду в частині витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 311 КАС УКраїни справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Наказом ГУНП в Донецькій області № 116 о/с від 12 лютого 2021 року з 15 лютого 2021 року позивача звільнено зі служби (а.с. 8, 45-49).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року у справі № 200/10257/21, яке набрало законної сили 2 грудня 2021 року, зобов`язано ГУНП в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік та за 2021 рік, (а.с. 9-13).

На виконання рішення суду у справі № 200/10257/21 відповідач 17 грудня 2021 рокуперерахував на картковий рахунок позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 21766,14 грн. (а.с. 14).

Позивач через свого представника 29 грудня 2021 року звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо ненарахування та не виплати при виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби та просив надати довідку про середній розмір грошового забезпечення за грудень 2020 року, січень 2021 року та лютий 2021 року із зазначенням складових грошового забезпечення. Також надав відповідачу заяву, в якій просив нарахувати та сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з лютого по грудень 2021 року (а.с. 16).

Листом від 12 січня 2022 року № 0-04/26/02-2022 відповідач повідомив, що рішенням суду у справі № 200/10257/21 не зобов`язано ГУНП в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу кошти за час затримки розрахунку при звільненні. ГУНП в Донецькій області є бюджетною плановою установою, бюджетне законодавство забороняє керівникам бюджетних органів брати на себе зобов`язання понад наявні кошторисні призначення (а.с. 17).

До листа додано довідки про розмір середнього грошового забезпечення позивача: за грудень 2020 року січень 2021 року, за лютий 2021 року (а.с. 18-19).

Зігдно довідки від 7 вересня 2022 року № 171 сума належних позивачу при звільненні виплат склала 114178,42 грн, в тому числі: 14 109,12 грн - грошове забезпечення, нараховане на день звільнення, в тому числі: посадовий оклад 1 339,29 грн, оклад за спеціальне звання 964,29 грн, надбавка за стаж 691,07 грн (30%), надбавка за специфічні умови проходження служби 1 347,59 грн (45%), премія 1 999,55 грн (46,049%, компенсація невикористаної відпустки 1 183,80 грн, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань 5 930,50 грн, індексація грошового забезпечення 653,03 грн; 76947 грн - одноразова грошова допомога при звільненні; 1024,70 грн - додаткова доплата на період карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2; 22097,60 грн - компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019 роки (а.с. 60).

Згідно довідки від 14 вересня 2022 року № 178 грошове забезпечення, нараховано позивачу у лютому 2021 року в розмірі 14109,12 грн, сплачено (після відрахування податків та зборів): 12 лютого 2021 року 7986,00 грн; 24 лютого 2021 року 5 841,54 грн; грошова допомога, нарахована в березні 2021 року в розмірі 76 947,00 грн, сплачена 10 березня 2021 року в сумі (після відрахування податків та зборів) 75792,79 грн; додаткова доплата на період карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2; нарахована у липні 2021 року (після отримання відповідних асигнувань) в розмірі 1024,70 грн, в тому числі за січень 2021 року 752,91 грн, за лютий 2021 року 271,79 грн; платіжним дорученням від 29 липня 2021 року позивачу було перераховано (після відрахування податків та зборів) 1009,33 грн; компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019 роки на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року була нарахована в грудні 2021 року в сумі 22 097,60 грн та перерахована позивачу (після відрахування податків та зборів) платіжним дорученням від 16 грудня 2021 року (а.с. 63-64).

Щодо строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Остаточний розрахунок з позивачем здійснено на підставі рішення суду 17.12.2021 року, з позовом до суду позивач звернувся 31.01.2022 року, тобто з пропуском строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України.

Водночас, суд враховує таке.

Право особи на судовий захист гарантується ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому має пріоритетне значення під час здійснення правосуддя, зокрема, при вирішенні судом питання щодо надання можливості його реалізації особою, якій воно надано.

Правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму. Занадто суворе тлумачення процесуальної норми щодо строку звернення до суду може за певних умов створити перешкоду у зверненні особи до суду за захистом порушеного права.

Пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом не є значним. Незначне пропущення строку звернення до суду за умови відсутності ознак недбалого ставлення позивача до реалізації права на справедливий судовий розгляд не може бути перешкодою для надання судового захисту порушеним правам особи.

За практикою Європейського суду з прав людини, зокрема з п. п. 22-23 рішення від 28 березня 2006 року у справі Мельник проти України право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги; однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність; ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. Правила регулювання строків подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про визнання поважними причини пропуску позивачем звернення до суду з цим позовом. За ч. 2 ст. 94 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 квітня 2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.

Цей Порядок затверджено відповідно до ст. 94 Закону Закон № 580-VIII, постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Разом із цим вказані нормативно-правові акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому при звільненні виплат.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. За загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними. Разом із цим норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Не поширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату поліцейському всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення поліцейських.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст. ст. 94, 116, 117 КЗпП України і ст.ст. 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, у випадку затримки розрахунку при звільненні із позивачем відповідач мав здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідачем не заперечується, що нараховане позивачу при звільненні грошове забезпечення в сумі 14 109,12 грн (посадовий оклад 1 339,29 грн, оклад за спеціальне звання 964,29 грн, надбавка за стаж 691,07 грн (30%), надбавка за специфічні умови проходження служби 1 347,59 грн (45%), премія 1 999,55 грн (46,049%, компенсація невикористаної відпустки 1 183,80 грн, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань 5 930,50 грн, індексація грошового забезпечення 653,03 грн) мало бути сплачено позивачу у день звільнення (який був останнім днем роботи позивача), тобто 15 лютого 2021 року; також не заперечується несвоєчасність сплати додаткової оплати за період дії карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2 карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2, за січень та лютий 2021 року в загальній сумі 1 024,70 грн.

Разом із цим у відзиві на позов та наданих довідках відповідач не погоджується, що інші суми, сплачені позивачу після звільнення (компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019, 2021 роки на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року та грошова допомога при звільненні), мали бути сплачені у день звільнення та зазначає, зокрема, що обов`язок стосовно сплати позивачу компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019, 2021 роки був встановлений лише рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року, яке набрало чинності 2 грудня 2021 року, до цього право позивача на виплату вказаної компенсації було спірним, і до вирішення справи та набрання рішенням законної сили, на переконання відповідача, обов`язку у відповідача зі сплати зазначеної компенсації не було. При цьому відповідача зауважує, що в межах справи № 200/10257/21 спірним було питання щодо права позивача на таку компенсацію, а не щодо розміру суми зазначеної компенсації. Також зазначає, що виплата грошової допомоги при звільненні, що була фактично нарахована та сплачена позивачу в березні 2021 року, згідно п. 8 розділу VI Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції, затвердженим наказом МВС України від 6 квітня 2016 року № 260, виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення зі служби в поліції, отже, виплата вказаної допомоги здійснена у належний термін.

Суд зазначає, що ст. 116 КЗпП України передбачено виплату працівнику при звільненні всіх належних йому сум; у разі спору про розмір таких сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника (ст. 117 КЗпП України).

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і працедавцем, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

На цьому наголошував неодноразово і Верховний Суд, в тому числі і у постанові від 22 травня 2020 року у справі.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року по справі № 200/10257/21 встановлено, що позивач при звільненні мав право на отримання компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019 роки (а.с. 9-13), отже, дата набрання судовим рішенням законної сили фактично є датою, коли відбувся захист порушеного права позивача, а не датою появи у відповідача обов`язку з виплати позивачу вказаної компенсації.

Таким чином, сума до виплати позивачу при звільненні мала включати в тому числі компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019 роки.

Судом під час розгляду справи № 200/10257/21 не було вирішено питання про розмір відшкодування (середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації), отже такий розмір буде встановлено в межах даної справи.

Щодо строків виплати грошової допомоги при звільненні.

За ст. 102 Закону № 580-VIII пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ України або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», […] виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби […].

За ч. 4 ст. 9 Закону № 2262-XII виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється […] Національною поліцією України, […] за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їхнє утримання.

Згідно ч. 5 ст. 9 Закону № 2262-XII поліцейським, […], звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в […] Національній поліції, […] виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (далі Порядок № 393).

За п. 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 квітня 2016 року № 260 (далі Порядок № 260), грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Суд повторно зауважує, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Разом із цим враховуючи приписи ст. 116 КЗпП України, зважаючи на відсутність між сторонами спору щодо належної позивачу суми одноразової грошової допомоги, при звільненні відповідач обмежений строком для проведення повного розрахунку з позивачем, оскільки такий розрахунок мав бути проведений саме в день звільнення позивача зі служби.

Як наслідок, сума до виплати позивачу при звільненні мала включати в тому числі одноразову грошову допомогу при звільненні.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 440/4332/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 809/698/16, від 6 березня 2020 року у справі №1240/2162/18, від 27 квітня 2020 року у справі № 812/639/18, від 22 травня 2020 року у справі № 320/1263/19.

Таким чином, відповідачем протиправно при здійсненні остаточного розрахунку із позивачем, який мав місце 17 грудня 2021 року (дата зарахування на картковий рахунок позивача суми компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019 роки, а.с. 14), не здійснено нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільнені.

Отже, позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки в розрахунку при звільнені в сумі 124023,80 грн.

За ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, саме на судовий орган у випадку наявності спору щодо належних до виплати сум при звільненні законодавцем покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування звільненому працівникові, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Враховуючи зазначене суд вважає за необхідне визначити вказану суму відшкодування (середнього заробітку) та стягнути її з відповідача.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, наведеними у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

За абз. 1, 3 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абз. 1, 3 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

За п. 9 розділі І Порядку № 260 обчислення розміру грошового забезпечення поліцейських визначається виходячи з календарних днів у місяці.

Враховуючи наведене, середній заробіток (грошове забезпечення) позивача за час затримки розрахунку при звільненні має розраховуватись виходячи з виплат за останні 2 календарних місяців служби позивача (грудень 2020 року січень 2021 року).

Згідно довідки грошове забезпечення позивача у період грудень 2020 року січень 2021 року склало 26 346,22 грн (грудень 2020 року - 13 379,45 грн, січень 2021 року - 12 966,77 грн) (а.с. 18).

Розмір середньомісячного заробітку позивача за вказані місяці склав 13 173,11 грн (13 379,45 грн + 12 966,77 грн / 2).

Загальна кількість календарних днів у грудні 2020 року та у січні 2021 року склала 62 дні.

Розмір середньоденного грошового забезпечення позивача за склав 424,94 грн. (13 173,11 грн / 31 = 424,94 грн).

Як встановлено судом, при звільненні позивача (15 лютого 2021 року) відповідач мав виплатити позивачу:

- 14 109,12 грн - грошове забезпечення, нараховане на день звільнення;

- 76 947,00 грн - одноразова грошова допомога при звільненні;

- 1 024,70 грн - додаткова доплата на період карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2;

- 22 097,60 грн - компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019 роки (а.с. 60);

всього 114 178,42 грн.

12 лютого 2021 року позивачу було сплачено 8 148,62 грн (після утримання податків та зборів 7 986,00 грн).

Таким чином, сума своєчасно не сплачена позивачу при звільненні (15 лютого 2021 року) склала 106 029,80 грн.

Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 та зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, ухвалив постанову у справі № 480/3105/19 (провадження № К/9901/5696/20), в якій зазначив, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Судом враховано висновки Верховного Суду в постанові від 02.02.2023 року у справі № 460/10582/21.

Своєчасно несплачена позивачу при звільненні сума в розмірі 106029,80 грн у відсотковому співвідношенні до загальної суми до виплати позивачу при звільненні (114 178,42 грн) складає 92,86%.

За період з 16 лютого 2021 року по 24 лютого 2021 року (включно): 424,94 грн * 9 (дні затримки) * 92,86% (відсоток залишку невиплаченої позивачу суми станом на 16 лютого 2021 року) = 3551,39 грн.

24 лютого 2021 року позивачу сплачено 5 960,50 грн (після утримання податків та зборів 5841,54 грн); залишок заборгованості склав 100069,30 грн, що склало 87,64% від загальної суми виплати при звільненні.

За період з 25 лютого 2021 року по 10 березня 2021 року (включно): 424,94 грн * 14 (дні затримки) * 87,64% (відсоток залишку невиплаченої позивачу суми станом на 25 лютого 2021 року) = 5213,84 грн.

10 березня 2021 року позивачу сплачено 76 947,00 грн (після утримання податків та зборів 75 792,79 грн); залишок заборгованості склав 23122,30 грн, що склало 20,25% від загальної суми виплати при звільненні.

За період з 11 березня 2021 року по 29 липня 2021 року (включно): 424,94 грн * 141 (дні затримки) * 20,25% (відсоток залишку невиплаченої позивачу суми станом на 11 березня 2021 року) = 12133,10 грн.

29 липня 2021 року позивачу сплачено 1024,70 грн (після утримання податків та зборів 1 009,33 грн); залишок заборгованості склав 22097,60 грн, що склало 19,35% від загальної суми виплати при звільненні.

За період з 30 липня 2021 року по 17 грудня 2021 року (включно): 424,94 грн * 141 (дні затримки) * 19,35% (відсоток залишку невиплаченої позивачу суми станом на 30 липня 2021 року) = 11593,85 грн.

17 грудня 2021 року позивачу сплачено 22097,60 грн (після утримання податків та зборів 21766,14 грн); заборгованість 0 грн.

Всього сума середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача з відповідача за час затримки розрахунку при звільненні станом на 17 грудня 2021 року складає 32492,18 грн.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності з нездійснення у день фактичного розрахунку з позивачем нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені; стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 32492,18 грн.

Щодо судових витрат.

Керуючись приписами ч.ч. 3, 8 ст. 139 КАС, з урахуванням принципу співмірності, апелянт вважає, що у разі задоволення позовних вимог позивача, стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору складає 323,70 грн., а не 1000 грн.

За ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За пп.1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову: майнового характеру, який подано: суб`єктом владних повноважень, юридичною особою, встановлено 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; фізичною особою або фізичною особою підприємцем - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; немайнового характеру, який подано: суб`єктом владних повноважень, юридичною особою або фізичною особою підприємцем, встановлено 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб; фізичною особою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно пп.2 п.3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI за подання апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, судовий збір встановлюється в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Частиною 1 статті 4 цього ж Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2022 року становить 2481 грн.

Сума позову складає 124023,80 грн., позов задоволено частково на суму 32492,18 грн.

Таким чином, розмір судового збору за подання позову в цій справі за вимогами майнового характеру складає 1240,24 грн. (1% від суми позову).

Позов задоволено на 26,1% від суми позову, тому розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 323,70 грн.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, при цьому, суд невірно визначив розподіл судових витрат зі сплати судового збору, внаслідок чого рішення суду підлягає зміні в цій частині, в решті без змін.

Керуючись ст.ст. 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року у справі № 200/1788/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії змінити в мотивувальній частині щодо розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Абзац п`ятий резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року у справі № 200/1788/22 змінити шляхом зазначення суми судового збору «323,70 грн. (триста двадцять три гривні 70 копійок)», замість «1 000 (одна тисяча) грн 00 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Повний текст постанови складений 13 березня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: А.А. Блохін

Е.Г. Казначеєв