Справа № 280/2679/21
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2023-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

10 березня 2023 року

м. Київ

справа № 280/2679/21

адміністративне провадження № К/990/7122/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07.12.2021 і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13.10.2022 у справі №280/2679/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, за участю третьої особи - Державного бюро розслідувань - про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань (далі - відповідач), розташованого у місті Мелітополі, за участю третьої особи - Державного бюро розслідувань, з вимогами :

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 26.02.2021 № 32 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 04.03.2021 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби;

- поновити позивача на посаді слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, або, у разі ліквідації її на день ухвалення судового рішення, на посаді із рівнозначними умовами, функціональними обов`язками та повноваженнями в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 05.03.2021;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.03.2021 по день винесення рішення суду;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200000,00 (двісті тисяч) гривень.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07.12.2021, залишеного без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.10.2022, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

27.02.2023 до Верховного Суду повторно надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07.12.2021 і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13.10.2022.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі скаржник посилається на наявність підстав для відкриття касаційного провадження, визначених пунктами 1, 3 і 4 частини четвертої статті 328 КАС України:

- судами попередніх інстанцій застосовано приписи статей 5, статті 87 Закону України «Про державну службу» без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28.12.2022 у справі №340/376/20, від 26.05.2021 у справі №140/90/20, від 26.05.2021 у справі №260/261/20, від 17.06.2021 у справі №240/455/20, від 20.09.2021 у справі №340/221/20, від 15.07.2021 у справі №140/6353/20, від 16.06.2021 у справі №440/1964/20 і від 09.06.2021 у справі №240/4598/20, в яких вказано про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України та обов`язку роботодавця з працевлаштування державних службовців, що вивільняються;

- відсутність висновку щодо застосування положень частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» щодо обов`язку суб`єкта призначення або керівника державної служби попередити не пізніше ніж за 30 календарних днів державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі; пункту 1 Указу Президента України від 03.10.1992 №493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерства та інших органів виконавчої влади», пунктів 2, 4, 15 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731, пункту 1.4 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 №34/2/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15.05.2013 №883/5 щодо обов`язку Державного бюро розслідувань із забезпечення реєстрації своїх розпорядчих актів в Міністерстві юстиції України;

- судами попередніх інстанцій не досліджено зібрані у справі докази та не надано будь-якої оцінки ряду основних аргументів/доводів позивача.

Суд відхиляє посилання скаржника в касаційній скарзі про те, що судами попередніх інстанцій під час прийнятті оскаржуваних рішень не враховано правових висновків Верховного Суду, викладених у справах №340/376/20, №140/90/20, №260/261/20, №240/455/20 і №340/221/20, оскільки в них застосована інша редакція статті 87 Закону України «Про державну службу», ніж у цій справі.

Правові позиції Верховного Суду у справі №440/1964/20 і №240/4598/20 також не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі та зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій, обставин справи.

У справі №440/1964/20 позивач мав право на соціальну гарантію у видгляді збереження за ним місця роботи на весь період лікування як особи, яка хворіє на туберкульоз. Отож пріоритетним у правозастосуванні до спірних правовідносин є не положення Закону України «Про державну службу», а Закону України «Про протидію захворювання на туберкульоз».

У справі №240/4598/20 суд касаційної інстанції зазначив, що спірні правовідносини склались саме з моменту прийняття наказу про звільнення від 05.02.2020 №14-ДС, що й слугувало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом, а тому посилання судів на приписи частини статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-IX, яка набрала чинності 13.02.2020, разом із висновками судів, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються, оскільки вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду, чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення, є помилковими.

Суд також критично оцінює посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.07.2021 у справі №140/6353/20, адже зазначеною постановою Верховного Суду справу №140/6353/20 направлено на новий розгляд до Волинського окружного адміністративного суду, а постановою Верховного Суду від 28.07.2022 у справі №140/6353/20 скасовано рішення судів попередніх інстанцій та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеним наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання заявника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження, Суд зазначає таке.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Суд указує, що наведені у касаційній скарзі норми є загальними, а касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо їхнього неправильного застосування судами попередніх інстанцій та необхідність висновку Верховного Суду у цій справі щодо вказаних норм.

Таким чином, відсутні також підстави для відкриття касаційного провадження у справі за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд звертає увагу на те, що у випадку посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження, необхідно навести порушені судами норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в сукупності з обґрунтуванням підстав, передбачених частинами другою та третьою статті 353 КАС України.

Частиною другою статті 353 КАС України встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.

Із системного аналізу наведених положень процесуального закону вбачається, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження. Отже, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.

Ураховуючи те, що скаржником не наведено належного обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, про що зазначено вище, ця умова не може бути перевірена.

Отже, позивач у касаційній скарзі не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

З огляду на зазначене клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження Судом не вирішується.

Керуючись статтями 248, 328, 332, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07.12.2021 і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13.10.2022 у справі №280/2679/21 повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя: О.Р. Радишевська