Справа № 200/2033/22
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2023-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без руху

14 березня 2023 року Справа №200/2033/22

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошових коштів та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просить суд:

- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення, з 1 березня 2018 р. у належному розмірі та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018, 2020 роки протиправною;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 користь недоплачене грошове забезпечення у розмірі 38 252,07 грн.;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9 300,70 грн. та 27,3% середнього заробітку за період з 29.08.2021 р. по день ухвалення судового рішення за цим адміністративним позовом;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 сплатити податкові та інші обов`язкові платежі, які підлягають відрахуванню, зі стягнутих на мою користь коштів за цим адміністративним позовом;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати довідку про нараховане грошове забезпечення за весь період служби у військовій частині НОМЕР_1 після проведеного нарахування грошового забезпечення у належному розмірі, у відповідності з приписами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що у період з 27 липня 2017 року по 28 серпня 2021 року вона проходила військову службу за контрактом у Збройних силах України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 серпня 2021 року №207 її було виключено зі списків особового складу військової частини. За результатом розгляду довідок, наданих відповідачем на її запит, було встановлено, що надбавка за вислугу років виплачувалась у зменшеному розмірі, ніж належало, та відповідно й інші види виплат, до складу яких входить дана надбавка. Також, у 2018 та 2020 роках не була виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Окрім того, зазначає, що їй нараховано компенсацію за невикористану відпустку за 23 доби, про що зазначено в наказі командира частини НОМЕР_1 від 28 серпня 2021 року №207, а не 27 діб. Зазначає, що оскільки відповідач здійснив виплату грошового забезпечення 08.09.2021, виплату компенсації за неотримане речове майно 09.12.2021, а також не доплатив грошове забезпечення, то за затримку розрахунку вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, передбачену ст.116, 117 КЗпП України.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 7 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 200/2033/22 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем засобами електронного зв`язку надано відзив на адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому відповідач зазначає про пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки фактично позивача було звільнено з військової служби 28 серпня 2021 року, а звернулась до суду 28 січня 2022 року, тобто через 6 місяців після свого звільнення.

Вивчивши матеріали поданого адміністративного позову, відзив відповідача, суд приходить до висновку про те, що зазначений позов слід залишити без руху на підставі частини 6 статті 161, частини 13 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11.02.2021) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки:

Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Оцінюючи обставини звернення позивача з позовом до суду, із урахуванням положень частини п`ятої статті 122 КАС України суд зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 року у справі № 240/532/20 (адміністративне провадження № К/9901/14941/20).

Дана постанова прийнята судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних громадян Касаційного адміністративного суду та містить обґрунтування відступлення від вчинених раніше висновків у подібних відносинах.

З позовної заяви та доданих матеріалів вбачається, що позов стосується не нарахованих та невиплачених сум під час проходження позивачем військової служби, яка відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є публічною службою.

Отже, спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають положення Кодексу адміністративного судочинства України, як норм спеціального процесуального закону.

При цьому, позивач зазначає, що їй не було виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018, 2020 роки. Водночас, у наказі командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 серпня 2021 року №207 міститься інформація про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань згідно наказу Міністра оборони України від 18.02.2020 №15 у розмірі одного окладу за військовим званням, що свідчить про обізнаність позивача про невиплату їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018, 2020 роки.

Також, як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, 8 вересня 2021 року військовою частиною їй було перераховано кошти на особовий рахунок.

Натомість, з позовною заявою позивач звертається до суду 28 січня 2022 року.

Окрім того, суд зазначає, що у силу останньої у часі правової позиції Верховного Суду з питання строку звернення до суду у спорах за вимогами про виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, викладеної у постанові від 22.01.2020р. у справі № 620/1982/19, такі вимоги у сфері публічної служби мають заявлятись у строк відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України, адже у даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Суд звертає увагу, що позовна заява не містить обґрунтованих пояснень та доказів на їх підтвердження, що перешкоджало позивачу без зайвих зволікань звернутись до суду у встановлений строк за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів після звільнення у серпні 2021 року.

Водночас, суд не вважає належним доказом інформаційний запит до командира Військової частини НОМЕР_1 від 22.09.2021 року, оскільки останній не містить відмітки про його отримання відповідачем.

Отже, позивачем не наведено пояснень, у зв`язку із чим, вбачаючи протиправну поведінку останнього, вона не звернулась до суду у встановлений строк із вимогою про стягнення відповідних сум.

Суд зауважує, що вирішення питання про поновлення строку звернення до суду, суд здійснює виключно з ініціативи та у межах наведених доводів заінтересованої особи.

Будь-яких пояснень щодо обставин, які об`єктивно заважали позивачеві звернутись до суду у визначений законодавством строк, позовна заява не містить, як і не містить заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

Таким чином, звертаючись 28 січня 2022 року з даною позовною заявою за захистом своїх прав, позивач пропустила місячний строк звернення до суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Отже, позивачеві слід надати пояснення та докази на їх підтвердження, що свідчать про існування обставин, які об`єктивно, а не суб`єктивно перешкоджали особисто позивачеві звернутись до суду з адміністративним позовом у строки, визначені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ч. 13 ст. 171 КАС України, суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

В контексті викладеного, позовну заяву належить залишити без руху, а позивачу надати строк для усунення недоліків останньої, шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з даним адміністративним позовом та доказів поважності причин його пропуску у відповідності до вимог частини 6 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 122, 123, 161, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошових коштів та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - 5 днів з дня вручення їй ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з даним адміністративним позовом та доказів поважності причин його пропуску у відповідності до вимог частини 6 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя П.В. Кочанова