Справа № 320/13259/20
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив суд:

- визнати протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні;

- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити на корить ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.08.2017 по 30.11.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при звільненні з військової служби йому протиправно не було виплачено у повному обсязі одноразову грошову допомогу.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Фінансове управління Генерального штабу ЗСУ звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, а відтак норми статті 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до затримки виплати одноразової грошового допомоги при звільненні.

Також апелянт посилається на те, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду із цим позовом, який встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 09 березня 2023 року.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд апеляційної інстанції, дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом і вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних силах України.

Наказом начальника Центрального військово-медичного управління начальника медичної служби ЗСУ (по стройовій частині) від 11.08.2017 № 88 полковника медичної служби ОСОБА_1 , начальника оперативно-медичного відділу заступника начальника Центрального військово-медичного управління ЗСУ, звільненого наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 09 серпня 2017 року № 354 у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я), відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї ж статті вважати таким, що справи та посаду здав. З 11 серпня виключити зі списків особового складу, всіх видів забезпечення.

Відповідно до відомостей вказаного наказу, вирішено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393, виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням за 23 календарних роки.

Також судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06.05.2020 року у справі № 320/7043/19, яке набрало законної сили 29.09.2020, зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України, здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінетом Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби і надзвичайних ситуацій» з рахуванням раніше виплачених сум.

На виконання зазначеного рішення суду відповідачем 30.11.2020 року виплачено грошове забезпечення військовослужбовцю у розмірі 90 337,50 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача № НОМЕР_1 .

Вважаючи, що фактичний розрахунок здійснений відповідачем не у день звільнення, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 11.08.2017 по 30.11.2020, оскільки остаточний розрахунок з позивачем був проведений не в день звільнення з військової служби, що свідчить про протиправні дії відповідача.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як зазначено у частині першій статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року в справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року в справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20 та інших.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що 30.11.2020 на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 05.05.2020 у справі № 320/7043/19 відповідач здійснив позивачу виплату коштів в сумі 90 337, 50 грн., тобто фактична їх виплата здійснена з затримкою, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що допущена відповідачем бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.08.2017 по 30.11.2020 є протиправною.

Розглядаючи цю справу, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, і, як наслідок, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для зобов`язання Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.08.2017 по 30.11.2020.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що задовольняючи вищевказані позовні вимоги, суд має визначити точну суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає виплаті позивачу, що в порушення наведених вище норм не було здійснено судом першої інстанції.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають застосуванню положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100).

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100).

Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення із вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини спору, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням конкретних обставин у справі, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Колегія суддів зазначає, що здійснюючи обрахунок відповідно до Порядку № 100, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача буде істотно більшим, аніж виплачені відповідачем кошти на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 06.05.2020 у справі № 320/7043/19 в сумі 90 337, 50 грн., що несвоєчасно виплачені у зв`язку зі звільненням позивача.

Таким чином, обрахована відповідно до Порядку № 100 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, виходячи з принципу розумності, справедливості, пропорційності та співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні, підлягає зменшенню до розміру виплачених із затримкою коштів, а саме до - 90 337, 50 грн.

Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає висновку Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Отже, стягненню з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.08.202017 по 30.11.2020 підлягає сума у розмірі 90 337, 50 грн.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду із позовом у цій справі, оскільки звернення позивача до суду із цим позовом відбувалося у межах місячного строку від дати виплати позивачу належних йому сум, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11.02.2022 у справі № 240/532/20.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову, однак, не зазначив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, яку необхідно виплатити позивачу.

Помилковим є твердження відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду.

ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за період 11.08.2017 р. по 30.11.2020 р. При цьому, адміністративний позов подано 14 грудня 2020 р.

Згідно з п. 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Частиною 4 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті позовних вимог, водночас в резолютивній частині рішення не вказано суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, яку необхідно виплатити позивачу, то резолютивна частина вказаного судового рішення підлягає зміні.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року змінити у мотивувальній частині та викласти абзац третій його резолютивної частини в наступній редакції:

«Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, б. 6, ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.08.2017 по 30.11.2020 в сумі 90 337 (дев`яносто тисяч триста тридцять сім) грн. 50 коп.»

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя О.М.Оксененко