Справа № 420/9903/22
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/9903/22
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Домусчі С. Д., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Козленка Олександра Олександровича про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Козленка О.О., в якому просив:

- визнати протиправними дії щодо надання інформації, яка не запитувалася, всупереч змісту запиту на інформацію від 27.06.2022;

- зобов`язати надати копії розрахунково-платіжних відомостей щодо виплати грошового забезпечення працівника Територіального управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 за січень-лютий 2022 року.

Також позивач наполягав на стягненні з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (далі - ТУ ДБР в м. Миколаєві), на його користь, судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 434,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що звернувся до ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, із запитом на інформацію, в якому просив надати копії розрахунково-платіжних відомостей про нарахування ОСОБА_2 працівнику ТУ ДБР в м. Миколаєві, грошового забезпечення за січень-лютий поточного року.

Позивач вважає, що отримана відповідь від ТУ ДБР в м. Миколаєві не відповідає вимогам, викладеним в запиті, оскільки в неї викладена інформація про принципи формування заробітної плати.

На думку позивача, надана суб`єктом владних повноважень відповідь про те, що запитувана інформація віднесена до інформації з обмеженим доступом, є протиправною та створює перешкоди в реалізації його права на вільне отримання інформації.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 року, ухваленого в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції виходив із того, що згідно пункту 2.2 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань № 373 від 29.06.2021, відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР є відомостями, що становлять службову інформацію.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що на спірні правовідносини не поширюється дія частини 7 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки копії розрахунково-платіжних відомостей про нарахуванню ОСОБА_2 за січень-лютий 2022 року грошового забезпечення є службовою інформацією, яка належить обмеженню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 року та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі. Також апелянт просив вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував, що в межах спірних правовідносин пріоритетними до застосування є норми Конституції України, Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про запобігання корупції», які мають вищу юридичну силу над підзаконним нормативно-правовим актом, а саме Переліком відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженим наказом Державного бюро розслідувань № 373, на який посилається відповідач.

Як вважає скаржник, включення інформації про розміри та види оплати праці працівників ДБР до переліку відомостей, що становлять службову інформацію, суперечить прямим нормам Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Закону України «Про запобігання корупції».

На думку скаржника, відповідно до норм указаних законів, відомості про встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення ОСОБА_2 відноситься до категорії інформації, обмеження доступу до якої заборонено, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відмова у наданні такої інформації на його запит є правомірною.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, адже прийняте з дотриманням норм процесуального права та з правильним застосуванням норм матеріального права. При цьому, відповідач наголошує, що інформація про грошове забезпечення, яка міститься в розрахунково-платіжних відомостях посадової особи ТУ ДБР, з урахуванням пункту 2.2 наведеного вище Переліку, є інформацією з обмеженим доступом, а тому суд правомірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Окрім того, відповідач зауважив, що позовна заява, так само як і апеляційна скарга, не містять обґрунтувань в чому полягає необхідність витребування інформації про розмір грошового забезпечення працівника ТУ ДБР в м. Миколаєві, за яких умов вона буде використовуватися, в чому полягає суспільний інтерес її отримання.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції ухваленого в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) надає право здійснити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.

Фактичні обставини справи.

27 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся із запитом на інформацію до ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, в якому просив надати копії розрахунково-платіжних відомостей про нарахуванню ОСОБА_2 за січень-лютий 2022 року грошового забезпечення .

На даний запит ТУ ДБР в м. Миколаєві відповіло листом від 04.07.2022 за № 14ПІ/16-14-14/22.

Позивача повідомлено, що відповідно до пункту 2.2 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань № 373, відомості про встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР становлять інформацію з обмеженим доступом.

До того ж наголошено про введення в Україні воєнного стану та на необхідність обмеження в доступі до інформації стосовно співробітників ТУ ДБР у м. Миколаєві, оскільки розкриття запитуваної інформації про працівників правоохоронного органу може становити пряму загрозу їх життю та здоров`ю у зв`язку з високою ймовірністю вчинення щодо них кримінальних правопорушень, у випадку загрози тимчасової окупації.

Посилаючись на вимоги частини 7 статті 6, статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідач надав інформацію про принципи формування та розмір оплати праці ОСОБА_2 та зазначив, що згідно з приписами частини 4 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» посадові оклади працівників даного правоохоронного органу установлюються відповідно до розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року. Так, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, з 1 січня становить 2102 грн.

Наприкінці повідомлено, що відповідно до частини 1 статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду (а.с. 6-8).

Вважаючи протиправними дії відповідача, які полягають у ненаданні інформації на питання поставлене у запиті, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Скаржник, не погоджуючись з правовою позицією суду першої інстанції, що запитувана ним інформація є службовою та належить обмеженню, покликаючись на практику Верховного Суду, наголошує, що належність запитуваної інформації до службової на підставі статті 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939- VI (далі Закон №2939- VI) не є єдиною підставою для обмеження доступу до неї.

На його думку, обмеження доступу до конкретної інформації допускається за умови застосування її розпорядником у сукупності вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону №2939-VІ.

Відповідаючи на доводи апеляції, колегія суддів зазначає таке.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений Законом №2939-VI.

Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом (стаття 1 Закону).

Пунктом 1 частини першої статті 3 вказаного Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону №2939- VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Частиною другою цієї ж статті визначено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Положеннями частини сьомої статті 6 даного Закону закріплено, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Відповідно до статті 7 Закону №2939- VI конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Право на доступ до публічної інформації громадян гарантовано статтями 34, 50 Конституції України, Конвенцією Ради Європи про доступ до офіційних документів, Законом №2939- VI та іншими законами.

Так, відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Водночас згідно з положеннями частини третьої статті 34 Конституції України здійснення прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до пункту 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 (затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» реєстр. № 2102-IX від 24.02.2022) у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Конституційне обмеження права особи збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується з положеннями пункту 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, в яких зазначено, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (Рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012)

З огляду широкомасштабне вторгнення військ Російської федерації на територію України основними підставами для обмеження такого права слід вважати «захист інтересів національної безпеки та територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам».

Із визначення службової інформації, наведеного у статті 9 Закону № 2939-VI, можна виділити дві категорії службової інформації:

- що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

- зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

В залежності від конкретних випадків доступ до інформації в умовах воєнного стану доцільно обмежувати для захисту інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення.

Верховний Суд у постанові від 17.02.2020 у справі №826/8891/16 звернув увагу на те, що тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

За таких умов, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

За таких обставин, є правильним довід позивача, що розпорядник інформації повинен роз`яснити, які негативні наслідки для захищеного інтересу, можуть бути спричинені наданням доступу до запитуваної інформації.

Колегія суддів вважає, що ТУ ДБР у м. Миколаєві, надаючи відповідь ОСОБА_1 на його запит, роз`яснив, які негативні наслідки, в період воєнного стану, можуть бути спричинені наданням доступу до запитуваної інформації.

Колегія суддів погоджується з доводами ТУ ДБР в м. Миколаєві, що із запитуваної інформації можна дізнатися особисті дані посадової особи правоохоронного органу, зокрема, наявність доступу до державної таємниці, а саме до якого рівня секретності допущена особа, встановити вислугу років такої особи, її спеціальне звання (ранг).

Як вважає суд апеляційної інстанції, надання наведеної інформації може шкодити інтересам цієї людини та національної безпеки.

Суспільний інтерес можна розуміти як достатньо абстрактне правове явище, яке свідчить про майбутню користь, яку отримає суспільство від розкриття інформації.

При цьому, слід відзначити, що Велика палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 08.11.2016 у справі «Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary» (заява №18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (§157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (§ 158-170):

- мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань, і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

- природа інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;

- роль запитувача. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть, насамперед, журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема, блогери та популярні користувачі соцмереж, а також автори творів з означених питань;

- готова та доступна інформація. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

В цьому ракурсі, правильно зазначив представник ТУ ДБР у м. Миколаєві, що ОСОБА_1 , звертаючись із відповідним запитом про надання копій розрахунково- платіжних відомостей про нарахування ОСОБА_2 грошового забезпечення за січень лютий 2022 року, не зазначив мету для чого така інформація потрібна. Відсутні такі обґрунтування і в позові ОСОБА_1 , а також в заявах по суті справи.

Отже, оцінюючи наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність такого втручання, адже невідома мета отримання згаданої вище інформації, її подальше використання.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно вирішив справу по суті, але мотиви, які він зазначив, відмовляючи ОСОБА_1 в позові, не є обґрунтованими.

Наведені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про наявність підстав, для зміни мотивувальної частини позову.

Підставою для зміни судового рішення суду першої інстанції, відповідно до статті 317 КАС України, є, зокрема неправильне застосування норм матеріального права, що виразилося у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення з ТУ ДБР у м. Миколаєві на користь позивача витрати на правничу допомогу, колегія суддів виходить з такого.

Матеріалами справи встановлено, що в позові ОСОБА_1 заявив вимоги про стягнення з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких позивач попередньо визначив у сумі 5434,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з інших підстав, ніж наведені у рішенні суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглянуто рішення суду першої інстанції, що ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну його частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя С. Д. Домусчі

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 13.03.2023.