Справа № 160/4672/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
13 березня 2023 р.Справа №160/4672/23
10 березня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду разом з позовної заявою надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, відповідача-2: Державної міграційної служби України, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення, прийняте у формі висновку Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області №96/22 від 16 червня 2022 року, затвердженого Державною міграційною службою України 01.08.2022 року;
- зобов`язати Державну міграційну службу України видалити (виключити) з інформаційної системи підсистеми ФМ "Недійсні документи" ЄІАС УМП ДМС України інформацію (відомості) про недійсність паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 20.10.2011 Маньківським РВ УМВС України в Черкаській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/4672/23 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Разом із позовною заявою позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій заявник просить:
- зупинити дію рішення, прийнятого у формі висновку Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області №96/22 від 16 червня 2022 року, затвердженого Державною міграційною службою України 01.08.2022 року щодо визнання недійсними паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 20.10.2011 Маньківським РВ УМВС України в Черкаській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 19.10.2005 Маньківським РВ УМВС України в Черкаській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - до набрання законної сили рішенням у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування висновку, зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування даної заяви позивач зазначає, що в зв`язку з прийняттям рішення, прийнятого у формі висновку Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області №96/22 від 16 червня 2022 року, затвердженого Державною міграційною службою України 01.08.2022 року у відповідача виникає право вчиняти дії щодо вилучення паспорту, його знищення, при цьому внесення відомостей про недійсність паспортних документів позивача до відповідних баз вже відбулось. Також в резолютивній частині оскаржуваного висновку вказано на те, що за результатами службової перевірки матеріали будуть направлені до правоохоронних органів, що може спровокувати безпідставне ініціювання кримінального провадження відносно позивача. Невжиття заходів забезпечення позову, в даному випадку, може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких звернувся позивач, оскільки в разі вилучення та знищення паспорту, він тривалий час, до набрання рішення суду законної сили, буде обмежений у здійсненні конституційних та інших прав, зокрема щодо звернення до державних органів, звернення до банківських установ, а також пред`явлення документу що посвідчує особу іншим службовим особам, які можуть прохати пред`явити паспорт під час дії воєнного стану в України.
Розглянувши заяву позивача про забезпечення адміністративного позову та подані до неї матеріали, суд зазначає наступне.
Так, згідно з ч.1 ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.153 Кодексу адміністративного судочинства України, заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.
Частиною 1 ст.154 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч.2 ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Аналіз вищенаведеної норми дозволяє дійти висновку, що забезпечення позову це вжиття адміністративним судом певних заходів щодо охорони прав та інтересів позивача для створення можливості реального виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Відповідно до положення ч. 1 ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, до прийняття у справі судового рішення по суті заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.
У вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, перевіряє чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду в майбутньому. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.
Суд також зазначає, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 19.06.2018 у справі 826/9263/17.
Верховний Суд у постанові від 15.12.2021 у справі №640/9218/21 зазначив, що заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами, а також застосовані у дозволений законодавством спосіб.
Положеннями процесуального закону передбачено конкретні умови і підстави для застосування судом заходів забезпечення позову, при цьому, суд, вирішуючи це питання, повинен враховувати інтереси усіх учасників справи, а також оцінити можливі наслідки і їх вплив на права заінтересованих осіб.
Заходи забезпечення позову повинні бути нерозривно пов`язані з предметом позову і правами, про судовий захист яких іде мова, а заява, подана в порядку вказаних статей Кодексу адміністративного судочинства України, повинна містити належні обґрунтування необхідності застосування таких процесуальних повноважень з поданням на їх підтвердження належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів.
Заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Водночас для виконання таких заходів потрібно додержуватися щонайменше однієї з умов, визначених у частині другій статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як наслідок, уможливлюється виконання судового рішення на підставі принципу обов`язковості судових рішень, регламентованого в статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенція), пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", пункті 5 частини третьої статті Кодексу адміністративного судочинства України, рішеннях Європейського суду з прав людини (далі Європейського суду з прав людини) у справах "Рябих проти Росії" (§§ 51, 52), "Горнсбі проти Греції"(§ 40).
Зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта є винятковим заходом забезпечення позову виключно у випадку очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.
Стаття 152 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює невичерпний перелік реквізитів і змістовних вимог до такої заяви, в тому числі, спеціальні (предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову).
Тобто, законодавець встановив обов`язок особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, навести обґрунтування необхідності застосування такого заходу й зазначити усі необхідні відомості для цього з поданням відповідних доказів, з яких би суд мав змогу достовірно встановити доцільність реалізації вказаного процесуального повноваження.
Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Суд враховує, що відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейського суду з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Своєю чергою, у рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Згідно з Рекомендацією №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
У даному випадку, позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасувати рішення, прийняте у формі висновку Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області №96/22 від 16 червня 2022 року, затвердженого Державною міграційною службою України 01.08.2022 року.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник обґрунтував необхідність застосування таких заходів тим, що в результаті прийняття рішення, яке є предметом оскарження, у відповідача виникає право на вилучення та знищення паспорту позивача, також вказаним рішенням передбачено його направлення до правоохоронних органів, що може спровокувати безпідставне ініціювання кримінального провадження відносно позивача. В свою чергу в разі вилучення та знищення паспорту позивача він тривалий час буде обмежений у здійсненні своїх прав, зокрема, звернення до державних органів та банківських установ, пред`явлення паспорту на вимогу уповноваженої особи.
Суд зазначає, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження існування ризиків настання негативних наслідків невжиття заходів забезпечення позову, про які він зазначає. Більш того, сам позивач вказує, що рішення, яке є предметом оскарження, вже частково виконано. В свою чергу відповідне рішення датовано 01.08.2022 року, є чинним вже протягом понад півроку, однак доказів його виконання в частині вилучення паспорта у позивача, повідомлення правоохоронних органів позивачем не надано (зокрема, виклик до органів міграційної служби, правоохоронних органів тощо), не посилається на такі факти і сам позивач. Також необґрунтованим є і посилання позивача на те, що можливе вилучення паспорта обмежить його у реалізації наявних у нього прав, оскільки, як вже зазначив суд, позивачем не доведено звернення рішення, що є предметом оскарження, до виконання, при цьому паспорт громадянина України не є виключним документом, що посвідчує особу, відповідну функцію виконують і інші документи, передбачені ч.1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».
Таким чином, у заяві про забезпечення позову позивач посилається на припущення можливих негативних наслідків, але в обґрунтування зазначеного, належних та допустимих доказів, з яких суд має встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги, до заяви про забезпечення позову не надано.
Суд зазначає, що необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може привести до негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших осіб, що не є сторонами провадження.
Доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду матеріали справи не містять, позивачем не надано будь-яких підтверджень наявності обставин, які, в свою чергу, вказували б на очевидні ознаки протиправності оскаржуваного рішення відповідача, що не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.
За таких обставин, враховуючи приписи наведених положень актів національного законодавства, міжнародного права, суд дійшов висновку, що у даному випадку підстави, передбачені ч.2 ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України для забезпечення даного позову - відсутні, тому відмовляє у задоволенні поданої заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст. ст. 150, 151, 154, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України

Суддя Н.В. Боженко