Справа № 420/16677/22
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2023-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/16677/22
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ДМСУ), в якому просила визнати протиправним і скасувати рішення ДМСУ №6034 від 04.10.2022 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати ДМСУ здійснити обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із її втратою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначила, що у 2022 році вона втратила посвідку на постійне проживання в Україні, а тому звернулася до міграційної служби щоб отримати нову в обмін на втрачену. У відповідь на це звернення, вона отримала рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 04.10.2022 року на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 25.04.2018 року №321. Позивачка вважає, що рішення міграційного органу суперечить нормам чинного законодавства України, оскільки в ньому не зазначено причини відмови, а тому неможливо усунути обставини, у зв`язку з якими відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання. При цьому, відповідачем було повідомлено, що рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання не приймалося. Оскільки дозвіл на імміграцію є дійсним, то відмова у видачі посвідки є незаконною. По своїй суті, посвідка є лише документом, який підтверджує особу іноземця, який постійно проживає на території України, в той час як право на постійне проживання виникає на підставі дозволу на імміграцію. Також позивачка посилалася на те, що відсутні докази проведення службової перевірки за фактом безпідставного оформлення та видачі їй посвідки на постійне проживання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ДМСУ подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Молдова, що задокументовано паспортом від 19.11.2019 року № НОМЕР_1 .

У 2011 році позивачка отримала дозвіл на імміграцію в Україну, на підставі якого їй було видано посвідку на постійне проживання в Україні. У 2015 році позивачка здійснила обмін посвідки на посвідку нового зразка (отримала посвідку вдруге). У 2019 році позивачка знову обміняла посвідку на посвідку нового зразка (отримала посвідку втретє). У 2022 році вона втратила свою посвідку.

08.08.2022 року ОСОБА_2 звернулась до ДМСУ з заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з втратою.

04.10.2022 року ДМСУ прийняла рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання року на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою КМУ від 25.04.2018 року №321.

Підставою прийняття такого рішення стало те, що при отриманні дозволу на імміграцію в Україну від 23.03.2011 року, підставою для надання дозволу на імміграцію визначено, що дід позивачки ОСОБА_3 , народився в Україні ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте в подальшому було встановлено, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто данні, отриманні з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем інформацію.

Вказані обставини і стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги та приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем надані суду матеріали по залишенню в Україні на постійне проживання ОСОБА_4 , сформовані з 2010 року, які не містять доказів проведення службової перевірки за фактом безпідставного оформлення та видачі позивачці посвідки на постійне проживання, а також не містять відомостей чи рішення про скасування посвідки на постійне проживання або визнання її недійсною.

Як вбачається з оскаржуваного рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 04.10.2022 року №6034, підставою для відмови слугував пп.3 п.62 Порядку №321, а саме: дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

Разом з тим, оскаржуване рішення не містить посилань, які саме відомості щодо позивачки не були підтверджені даними з баз даних Реєстру, картотек, і тільки у відзиві та з матеріалів особової справи встановлено, що такими відомостями є розбіжності в році народження дідуся позивачки.

Суд вважав, що такі розбіжності не можуть бути визнані як такі, що є підставою для відмови у видачі довідки, оскільки вони можуть бути лише підставою для проведення службової перевірки, за результатами якої приймається відповідне рішення.

Судом встановлено, що при видачі посвідки позивачці на постійне проживання була проведена перевірка законності її залишення на постійне проживання на території України, будь-яких підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію виявлено не було та визнано позивачку такою, що має дозвіл на імміграцію, що мало наслідком надання їй посвідки на постійне проживання в Україні. Вказане рішення є чинним.

Позивачка користувалась протягом тривалого часу посвідкою на постійне проживання в Україні, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень своїх повноважень під час оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, якою користувалась з 2011 року.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на наступне.

Положеннями статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно статті 3 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання (ст.4).

Відповідно до статті 5 зазначеного Закону іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;

Постановою КМУ від 25 квітня 2018 р. №321 було затверджено зразок технічного опису бланка та Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі Порядок).

Пунктами 1-3 вказаного Порядку визначено, що посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

Так, у відповідь позивачки на заяву про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з втратою та приймаючи оскаржуване рішення від 04.10.2022 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання року, ДМСУ посилалось на підпункт 3 пункту 62 Порядку.

Згідно підпункту 3 пункту 62 Порядку територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

Колегія суддів не погоджується з вказаними доводами та зазначає, що підпункт 3 пункту 62 Порядку регламентує питання підстав відмови саме в оформленні та видачі посвідки, водночас, в даному випадку позивачка в 2011 році отримала дозвіл на імміграцію в Україну, на підставі якого їй було видано посвідку на постійне проживання в Україні. У 2015 році позивачка здійснила обмін посвідки на посвідку нового зразка (отримала посвідку вдруге). У 2019 році позивачка знову обміняла посвідку на посвідку нового зразка (отримала посвідку втретє), а 08.08.2022 року звернулась до ДМСУ з заявою саме про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з втратою.

При цьому, згідно п.6 Порядку у разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування та посилання ДМСУ на підпункт 3 пункту 62 Порядку при вирішенні питання про обмін посвідки, що свідчить про належність до скасування спірного рішення ДМСУ.

Крім того, згідно з підпунктом 3 пункту 62 Порядку територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

З наведеного вбачається, що відмова іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки може бути за умовою не підтвердження інформації, наданої іноземцем у співставленні з даними, отриманими з баз даних Реєстру та/або картотек.

Суд першої інстанції правильно вказав, що оскаржуване рішення не містить посилань, які саме відомості щодо позивачки не були підтверджені даними з баз даних Реєстру, картотек, і тільки у відзиві та з матеріалів особової справи встановлено, що такими відомостями є розбіжності в році народження дідуся позивачки.

Водночас, на думку суду, ДМСУ не доведено, а справа не містить підтверджень того, що вказані розбіжності в році народження дідуся позивачки були встановлені саме з баз даних Реєстру та/або картотек, натомість з особової справи позивачки вбачається наявність 2-х довідок, виданих Державним архівом Одеської області, які містять розбіжності в році народження дідуся позивачки (що взагалі не має значення при визначенні чи має право позивачка проживати на території України, оскільки визначальним для отримання такого права є саме місце, а не рік народження дідуся позивачки), що, в той же час, не може кваліфікуватись, як не підтвердження наданої іноземцем або особою без громадянства інформації даними, отриманими з баз даних Реєстру, картотек.

Крім того, слід наголосити, що пунктом 73 Порядку визначено, що у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

З урахуванням вказаного правового регулювання, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання з посиланням на підпункт 3 пункту 62 Порядку та з огляду на розбіжності в році народження дідуся позивачки.

Також слід наголосити, що ДМСУ позивачку визнано такою, що має дозвіл на імміграцію, що мало наслідком надання їй посвідки на постійне проживання в Україні. Вказане рішення є чинним. Позивачка користувалась протягом тривалого часу посвідкою на постійне проживання в Україні, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень своїх повноважень під час оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, якою користувалась з 2011 року.

Так, відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

На думку суду, вказані обставини щодо "законних сподівань" належні до застосування і в даному спорі щодо наявності/відсутності підстав для обміну посвідки на постійне проживання в Україні з урахуванням того, що позивачка має дозвіл на імміграцію в Україну, здійснювала обмін посвідки на постійне проживання в Україні на законних підставах, а також з урахуванням тієї обставини, що у відповіді на запит адвоката ДМСУ було зазначено, що рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання не приймалось.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.