Справа № 380/8582/22
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/8582/22 пров. № А/857/1902/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
за участю секретаря судового засідання Носа С. П. Лутчин А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року у справі № 380/8582/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України про стягнення коштів,

місце ухвалення судового рішення м.Львів
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїКачур Р.П.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Щербан Василь Ярославович (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач) у якій просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 11.06.2021 по 10.06.2022 у сумі 1021444,45 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року у справі № 380/8582/22 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (01011 м. Київ вул. Різницька 13/15; ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Держаної казначейської служби України (01601 м. Київ вул. Бастіонна 6; ), про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за період затримки виконання рішення суду у справі № 1.380.2019.007038 в сумі 430636 (чотириста тридцять тисяч шістсот тридцять шість) грн 36 коп на користь ОСОБА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора сплачений судовий збір в сумі 4306 (чотири тисячі триста шість) грн 36 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивної, тобто за наявності волевиявлення особи для цього необхідна відповідна заява особи, яка бажає поновитись, або відкриття виконавчого провадження. Натомість до Департаменту кадрової роботи та державної служби не надходили належним чином завірені копії рішень суду, а також заява позивача про поновлення його на роботі та документи щодо примусового виконання рішення суду. Зазначив, що з огляду на викладене вини та порушень з боку відповідача статті 236 КЗпП України не вчинено. Також зазначає, про вжиття відповідачем заходів для виконання рішення суду №1.380. про поновлення позивача на роботі у зв`язку із чим 02.09.2022року та 11.11.2022 на адресу позивача було скеровано лист (рекомендованим відправленням) про необхідність прибуття до Офісу Генерального прокурора для вирішення питання щодо поновлення на посаді. Також мали місце намагання зв`язатися із позивачем за допомогою телефонного зв`язку номерами вказаними ним у позовній заяві, однак абонентом дзвінки не було прийнято.

Окрім зазначеного просить суд урахувати, що прийняте судом рішення щодо зобов`язання Офісу Генерального прокурора зробити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про перейменування Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора, фактично означає поновлення позивача в Офісу Генерального прокурора, що вказує на обхід процедури і порядку, визначеного Законом №113-ІХ, а зокрема за відсутності відповідного рішення кадрової комісії про успішне проходження атестації.

Просить відповідач також урахувати положення частини 3 ст. 122 КАС України щодо строків звернення до суду (постанови ВС від 28.05.2021року у справі № 380/2355/20, від 11.02.2021року у справі №240/532/20, від 28.05.2021року у справі №380/2355/20, від 18.02.2021 року у справі № 640/25034/19, від 20.07.2021 року у справі № 826/3465/18).

Вказує про передчасність вимоги про стягнення середнього заробітку, позаяк наказ щодо поновлення позивача на роботі Офісом Генерального прокурора видано не було, а у разі затримки виконання рішення суду, суду необхідно встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі (постанова ВС від 24.06.2021року у справі № 640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18). Вказує, що суд першої інстанції без належних на те правових підстав розглянув дану справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Також позивачем надані додаткові пояснення відповідно до яких, зазначає, що відповідачем не виконано рішення суду щодо його поновлення в органі прокуратури і на час подання вказаних пояснень

Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

В судовому засіданні представник відповідача Мельничук Ю.І. надав пояснення та підтримав доводи апеляційної скарги. Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні надав пояснення та заперечив проти доводів апеляційної скарги.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних відносинах має місце протиправна бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо несвоєчасного виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року у справі № 1.380.2019.007038 про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Львівської області) або рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 23.11.2019 та щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

З урахуванням наведеного, а також обставин, встановлених рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 у справі № 380/9462/21, яке набрало законної сили 09.02.2022, суд визнав доведеним факт несвоєчасного виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, що є підставою для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом Генерального прокурора України №1621ц від 19.11.2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Львівської області) на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру з 22.11.2019. Підставою зазначено рішення кадрової комісії № 2. Вказані обставини встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року у справі № 1.380.2019.007038, яке набрало законної сили 02.12.2020.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року у справі № 1.380.2019.007038 визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 1621ц від 19.11.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Львівської області); поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Львівської області) або рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 23.11.2019; зобов`язано Офіс Генерального прокурора зробити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про перейменування Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора; стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 23.11.2019 по 10.06.2020; вирішено рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року у справі № 1.380.2019.007038 залишено без змін.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 у справі № 380/9462/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022, стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення з 10.06.2020 по 10.06.2021.

Однак станом на час розгляду справи, Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року у справі № 1.380.2019.007038 не виконано, позивача на посаді не поновлено та кошти не виплачено.

З судових рішень у справах № 1.380.2019.007038 та №380/9462/21 убачається, що сторони у вказаній справі ті самі, що і у даному спорі.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Основного закону України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина 1 ст.129-1 Конституції України передбачає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці у заробітку за час затримки.

Отож, середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Зазначена норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі.

Відповідно до висновку Верховного Суду, відображеного у постанові від 30 квітня 2020 року у справі №260/1424/18 негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Також судом апеляційної інстанції враховано висновок Верховного Суду, відображений у п. 35-37 постанови від 21 жовтня 2021 року по справі №640/19103/19 та у п. 46-49 постанови від 11 листопада 2021 року у справі № 260/4470/20, відповідно до яких відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

За наведених обставин суд відхиляє доводи скаржника щодо наявності підстав для незастосування до нього наслідків установлених статтею 236 КЗпП України у зв`язку із відсутністю вини відповідача у не виконанні судового рішення через відсутність волевиявлення позивача щодо його поновлення та відсутність відкритого виконавчого провадження.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги, щодо скерування на адресу позивача листів про необхідність прибуття його до Офісу Генерального прокурора для вирішення питання щодо поновлення на посаді, та неможливістю зв`язатись з позивачем за зазначеним ним номером телефону, то колегія суддів зазначає, що наявність вказаних обставин не свідчить про наявність у відповідача перешкод у виконанні судового рішення від 10 червня 2020 року у справі № 1.380.2019.007038 в частині видачі відповідного наказу про поновлення позивача на посаді та виплату йому середнього заробітку відповідно до п. 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України.

Також колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги, які стосуються неможливості виконання вказаного судового рішення у зв`язку із тим, що Офіс Генерального прокурора зобов`язано зробити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про перейменування Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора, позаяк суд апеляційної інстанції у цій справі не уповноважений надавати правову оцінку рішенню суду в іншій справі, яке набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню.

Не заслуговують на увагу і доводи скаржника з приводу не можливості виконання судового рішення щодо поновлення позивача на посаді та виплати середнього заробітку через не отримання ним належно засвідченої копії судового рішення, позаяк із змісту Постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 1.380.2019.007038 слідує, що Офісом Генерального прокурора Прокуратури України було подано апеляційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року у справі № 1.380.2019.007038.

В ході судового розгляду вказаної апеляційної скарги представник апелянта Слиш Г.С. в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу. З наведеного слідує, що розгляд справи та проголошення обумовленої постанови суду апеляційної інстанції про залишення без змін рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року здійснено за участю уповноваженого представника Офісу Генерального прокурора.

Ухвалами Верховного Суду від 03 лютого 2021 року та від 12 квітня 2021 року повернуто касаційні скарги Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року в справі №1.380.2019.007038.

Ухвалами Верховного Суду від 27 травня 2021 року, від 12.07.2021 року у справі №1.380.2019.007038 відмовлено Офісу Генерального прокурора у задоволенні клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 1.380.2019.007038 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як наслідок, Офіс Генерального прокурора достеменно був обізнаний про обставини щодо ухвалення вказаних судових рішень та їх зміст, який полягав у необхідності негайного поновлення позивача на посаді та стягнення заробітку.

При цьому, колегія суддів зазначає, що сутність та сенс негайного виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили (чи обставин щодо проходження ним процедури апеляційного чи касаційного оскарження), що передбачено для більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується якнайшвидший захист прав та інтересів громадян та юридичних осіб.

Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги, які стосуються строків та передчасного звернення до суду з позовом про стягнення середньої заробітної плати за час затримки виконання судового рішення, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

З матеріалів справи убачається, що Офіс Генерального прокурора зобов`язаний був негайно виконати Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року у справі № 1.380.2019.007038 в частині поновлення на посаді.

Із змісту статті 236 КЗпП України слідує, що законодавцем запроваджено спеціальний вид відповідальності роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку у разі затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

За змістом норм чинного законодавства середній заробіток є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Метою вказаної норми закону є спонукання роботодавця до невідкладного поновлення прав незаконно звільненого працівника та забезпечення відшкодування такому працівнику сум втраченого заробітку у зв`язку із затримкою виконання рішення суду щодо його поновлення на займаній посаді.

Натомість, відповідач впродовж тривалого часу (більше двох років) не забезпечив виконання вказаного судового рішення у справі № 1.380.2019.007038, у зв`язку з чим позивач позбавлений гарантованого права на працю та забезпечення його життєво необхідних потреб у частині на отримання заробітку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 у справі №380/9462/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022, стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення за період з 10.06.2020 по 10.06.2021.

Незважаючи на винесене судом рішення у справі №380/9462/21 відповідач продовжує не виконувати судове рішення у справі №1.380.2019.007038 щодо поновлення позивача на займаній посаді, що в свою чергу вказує на порушення прав позивача та наявність підстав для застосування положень статті 236 КЗпП України.

При цьому колегією суддів ураховано, що ст. 236 КЗпП України не містять жодних положень, які б пов`язували можливість застосовування правових наслідків, визначених приведеною нормою, виключно з періодом видачі роботодавцем наказу про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Як наслідок, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач не позбавлений права звертатися з позовом до суду з приводу застосування до відповідача міри відповідальності, визначеної ст. 236 КЗпП України до дати винесення відповідного наказу щодо його поновлення, адже визначена міра відповідальності є заходом який спрямований на спонукання відповідача до виконання покладеного на нього судовим рішенням обов`язку щодо поновлення незаконного звільненого працівника на роботі та забезпечення його життєво необхідних потреб.

За таких обставин, суд відхиляє доводи скаржника про передчасність заявлених позовних вимог у даній справі.

Стосовно ж обставин щодо пропуску позивачем місячного строку звернення до суду щодо стягнення зазначеного заробітку за період з 11.06.2021 року по 10.06.2022, то колегія суддів зазначає, що усталеною є практика Верховного Суду з приводу того, звернення до суду з позовом про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а зокрема: «з часу видачі наказу про поновлення на роботі», про що зазначено у постановах ВС від 28.05.2021року у справі № 380/2355/20, від 11.02.2021року у справі №240/532/20 .

Отож, зважаючи на приведений висновок Верховного Суду, позивач мав очікувані сподівання, що строк звернення до суду з вказаним позовом не закінчився, адже за численними висновками Верховного Суду перебіг місячного строку звернення до суду з вказаним позовом мав би розпочатися «з часу видачі наказу про поновлення на роботі».

Натомість, ця справа є відмінною від справ які перебували у провадженні Верховного Суду № 380/2355/20 та №240/532/20, адже у зазначених справах мало місце винесення наказу про поновлення незаконного звільненого працівника на роботі. У цій же справі незважаючи на вжиті судом заходи щодо застосування до відповідача міри відповідальності, визначеної ст. 236 КЗпП Україні, з урахуванням судового рішення від 29.09.2021 у справі №380/9462/21 відповідач продовжує не виконувати впродовж тривалого строку судове рішення щодо поновлення позивача на роботі.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у спірних правовідносинах можливість звернення позивача за захистом порушеного права лише за обставин про які вказує відповідач (а зокрема прийняття наказу про поновлення його на посаді) не відповідає меті, визначеній ст. 236 КЗпП Україні та закріпленому у ст. 6 КАС України принципу верховенства права відповідно до якого, людина та її права і свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, які в даному випадку відповідачем не забезпечуються.

Відтак у спірних правовідносинах, за яких має тривале невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач вправі звернутися до суду за захистом порушеного права до винесення наказу про поновлення його на посаді.

Також колегією суддів ураховано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04.08.2022року у справі №380/6129/20, відповідно до якого:

« 42.Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільненні - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений…

46. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин»…

47. Колегія суддів Верховного Суду зазначає про те, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Водночас указані положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

48. Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з частини другої статті 233 КЗпП України.

49. Позовні вимоги, які стосуються стягнення належної заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду».

Отож за вказаним висновком Верховного Суду, до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі, а відтак передбачений статтею 236 КЗпП України середній заробіток за своєю природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у позивача, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію у зв`язку із затримкою роботодавцем виконання судового рішення про його поновлення на роботі. Строк звернення до суду за вказаними позовними вимогами відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 1 липня 2022 року, який набув чинності 19.07.2022 року, назву та частини першу і другу статті 233 та текст статті 234 КЗпП викладено в такій редакції:

-"Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)";

-"стаття 234 КЗпП. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року".

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року доповнено КЗпП України пунктом 1 Глави XIX «Прикінцеві Положення», відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановами КМ України № 630 від 27 травня 2022 р., № 928 від 19.08.2022, №1423 від 23.12.2022 р. було внесено зміни до Розпорядження КМУ «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» від 25.03.2020 № 338 (із зміною, внесеною постановою КМУ від 27.05.2022 № 630) та Постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236. Цими змінами продовжувався карантин на всій території України у період з 19.12.2020 року до 30 квітня 2023 року.

Отож на період дії карантину, встановленого вказаними постановами Кабінету Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З матеріалів справи убачається, що позивач звернувся з даним позовом до суду 16.06.2022року. На час звернення до суду існував карантин запроваджений з 19 грудня 2020 р. Постановою КМ України № 1236 від 09.12.2020 р. та продовжений постановами КМ України № 630 від 27 травня 2022 р., № 928 від 19.08.2022, № 1423 від 23.12.2022 р.

При цьому суд урахував, що у редакції яка існувала з моменту звільнення позивача зі служби та до моменту звернення позивача з цим позовом положення частини другої статті 233 КЗпП України передбачали, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отож з аналізу приведених норм законодавства, в редакції яке діяло станом на дату звернення позивача до суду так і в редакції, яка діє під час розгляду апеляційної скарги слідує, що позивачем не було пропущено строків звернення до суду. Як наслідок, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу пропуску позивачем строків звернення до суду з вказаним позовом.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 820/2894/16. Суд не знаходить підстав для відступу від цього правового висновку у справі, що розглядається.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що нормами КЗпП України чітко розмежовано підстави стягнення «середнього заробітку за час вимушеного прогулу», який згідно норм ч. 2 ст. 235 КЗпП України стягується одночасно із ухваленням рішення про поновлення незаконно звільненого працівника, та підстави стягнення «середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі», який за нормами ст. 236 КЗпП України стягується за період затримки виконання рішення уповноваженого органу про поновлення на роботі.

Аналогічний правовий висновок заначений у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 821/1678/16 і апеляційний Суд у цій справі не вбачає підстав відступати від неї.

Судом встановлено, що період з 11.06.2021 року по 10.06.2022 року, щодо якого звернувся позивач з позовом у даній справі, не відноситься до періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, а є періодом, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

За обставинами цієї справи позивач поновлений на роботі рішенням суду від 10.06.2020 року у справі № 1.380.2019.007038, що у відповідній частині допущено до негайного виконання.

Однак, рішення суду від 10.06.2020 року у справі № 1.380.2019.007038 фактично не виконане відповідачем.

При цьому рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 у справі № 380/9462/21, яке набрало законної сили 09.02.2022, адміністративний позов позивача до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 11.06.2020 по 10.06.2021 на суму 427232,12 грн.

Отже, у спірних відносинах має місце протиправна бездіяльність відповідача з 10.06.2020 року щодо не виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 року у справі № 1.380.2019.007038 про поновлення позивача на посаді.

При цьому, станом на час розгляду справи, як в суді першої так і апеляційної інстанцій доказів виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідачем не надано.

Відповідно до постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 у справі № 380/9462/21, яке набрало законної сили 09.02.2022 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 1702,12 грн.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обчислення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у період з 11.06.2021 до 10.06.2022 (253 робочих дні) здійснюється з урахуванням пунктів 2 та 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 із розрахунку середньоденної заробітної плати 1702,12 грн та кількості робочих днів.

Як наслідок, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду загалом у розмірі 430636,36 грн (253 х 1702,12 грн).

Зазначена сума включає в себе податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду у справі № 1.380.2019.007038 в сумі 430636,36 грн на користь позивача.

Також колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача про необхідність застосування положень абзаців 20 та 22 пункту 4 Порядку № 100. Так, вказаними положення визначено, що якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду. Із зазначених норм слідує, що такі підлягають застосуванню при обчисленні середнього заробітку у випадку відсутності заробітної плати у працівника, з якої можна обчислити середньоденний заробіток. У межах спірних правовідносин позивач займав посаду прокурора, з якої був незаконно звільнений, та отримував заробітну плату. Відтак, обчислення середньоденного заробітку позивача підставно було проведено судом першої інстанції з урахуванням норм абзацу третього пункту 2 та пункту 8 Порядку № 100.

Судом першої інстанції також підставно відхилено доводи позивача про необхідність врахування коефіцієнтів підвищення заробітної плати прокурора, позаяк положення пункту 10 Порядку № 100 виключено постановою КМ України від 09.12.2020 № 1213, що набрала чинності 12.12.2020.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не бачив необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені позивачем, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права.

Водночас, колегія суддів вважає слушними доводи скаржника щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, позаяк відповідно до д п.1 ч.6 ст. 12 КАС України до справ незначної складності належать справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Відповідно до примітки статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються прокурори.

Як наслідок вказана справа не належить до справ незначної складності, а відтак підлягала розгляду судом в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до п.7 ч. 3 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає нормам процесуального права, а відтак апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Досліджуючи питання, яке стосуються розподілу судових витрат понесених позивачем у даній справі, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем понесено лише судові витрати пов`язані з розглядом справи у суді першої інстанції у вигляді сплати судового збору у розмірі 10214,50 грн, тому такі судові витрати підлягають з урахуванням обставин щодо часткового задоволення позовних вимог розподіляються, шляхом пропорційного присудження їх на користь позивача за рахунок відповідача у розмірі 4306 (чотири тисячі триста шість) грн 36 копійок.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року у справі № 380/8582/22 скасувати.

Ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011 м. Київ вул. Різницька 13/15, ) середній заробіток за період затримки виконання рішення суду у справі № 1.380.2019.007038 в сумі 430636 (чотириста тридцять тисяч шістсот тридцять шість) грн 36 коп на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (01011 м. Київ вул. Різницька 13/15, ) сплачений судовий збір в сумі 4306 (чотири тисячі триста шість) грн 36 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 09 березня 2023 року