Справа № 755/17903/18
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2023-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Дудин А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 10 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м.Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 22.11.2018 щодо ОСОБА_2 , яке було вручено позивачу.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 10 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 22.11.2018 головним спеціалістом відділу протидії нелегальній міграції управління організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення відносно громадянина російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухвалено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

У вказаному рішенні зазначено, що 21.11.2018 при проведенні санкціонованого обшуку на підставі ухвали судді Дніпровського районного суду м. Києва № 755/16954/18 від 06.11.2018 по АДРЕСА_1 працівниками Київської місцевої прокуратури № 4 та співробітниками СБУ виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який під час обшуку, для встановлення його особи надав паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Перевальським РС УДМС України в Луганській області 21.07.2014 року та паспорт громадянина України для виїзду за кордон виданих на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім цього під час обшуку виявлено водійське посвідчення громадянина російської федерації на ім`я ОСОБА_2 (серія НОМЕР_2 від 10.03.2011). В ході перевірки зазначених документів встановлено, що відповідно до висновку сектору Єдиного державного демографічного реєстру відділу з питань громадянства, паспортизації та реєстрації УДМС у Луганській області затвердженого Департаментом з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України № 137/2016 від 21.07.2016 року, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданого 21.07.2014 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданий з порушенням чинного законодавства, підлягає вилученню та знищенню. Також встановлено, що на підставі вище вказаного паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , громадянин російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 , який також визнано недійсним та таким, що оформлений з порушенням вимог чинного законодавства. З приводу наявності у громадянина російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , водійського посвідчення російської федерації (серія НОМЕР_2 від 10.03.2011) останній надавати пояснення відмовився. Своїми діями громадянин російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживав без документів на право проживання в Україні. Встановлені обставини, а саме: нелегальне становище, відсутність у громадянина російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підстав для подальшого перебування на території України, постійного законного джерела існування, свідчать про те, що ним порушені вимоги ст. 4, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Вказаним рішенням громадянина російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусово повернуто до країни походження або третьої країни, зобов`язано його покинути територію України у термін до 25.11.2018 з подальшою забороною в`їзду в Україну строком на 3 роки до 25.11.2021.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, звернувся з даним позовом до суду.

Вимогами частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Згідно положень ч. 1 ст. 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 2 статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Статтею 13 Закону № 3773-VI передбачено підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну.

У відповідності до частини 1 статті 13 Закону № 3773-VI, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Колегія суддів зазначає, що вказаний перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 визначено порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.

Положеннями п. 1.6 вищевказаної Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

З аналізу норм діючого законодавства вбачається, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

Судом встановлено, що підставою прийняття оскаржуваного рішення є порушення позивачем ст.4, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: нелегальне становище, відсутність у громадянина російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підстав для подальшого перебування на території України, постійного законного джерела існування.

У позовній заяві позивач зазначив, що він не є громадянином російської федерації ОСОБА_2 , не перебуває у громадянстві інших держав, у тому числі і російської федерації. Посвідчення водія РФ серії НОМЕР_2 від 10.03.2011 ніколи не отримував та не виготовляв. Зазначив, що він являється громадянином України, оскільки на момент розпаду СРСР та отримання Україною незалежності постійно проживав на території України. Про визнання недійсним паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 виданого 21.07.2014 року на ім`я ОСОБА_1 та паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 виданого на ім`я ОСОБА_1 він не знав та вперше про це дізнався 21.11.2018.

У апеляційній скарзі представник позивача додатково зазначив, що до матеріалів справи було долучено додаткові документи (копію Довідки про народження №115 від 12.07.2022, копію сторінок домової книги; копію Свідоцтва про неповну загальну середню освіту), які підтверджують особу позивача ( ОСОБА_1 ) та свідчать про незаконність оскаржуваного рішення.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази колегія суддів дійшла наступних висновків.

Колегією суддів встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2022 у справі № 640/22275/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.08.2022, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, управління Державної міграційної служби України у Луганській області, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

В силу положень ч. 4 ст. 78 КАС України обставини та факти встановлені у вказаному рішенні суду не підлягають доказуванню.

Так, у вказаній справі суди першої та апеляційної інстанції дійшли наступних висновків:

«Паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 від 21.07.2014 виданий позивачу з порушенням вимог чинного законодавства України, що також свідчить про обґрунтованість висновку відповідачів про необхідність вилучення виданого позивачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 , оформленого на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , оформленого з порушенням вимог чинного законодавства України.

Позивачем не надано жодних доказів, які б підтвердили наведені ним доводи та обставини щодо постійного проживання на території України, а також втрати ним паспорта громадянина України, отриманого по досягненню 16-річного віку.

Документально підтверджуються зазначені у Висновку № 137/2016 від 05.07.2016 обставини оформлення позивачу паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 від 21.07.2014 підрозділом, який припинив свою діяльність на момент видачі зазначеного документа, відповідно до наказу управління Державної міграційної служби України у Луганській області № 76 від 21.07.2014.

Документально підтверджуються обставини щодо режиму роботи у підпорядкованих управлінню Державної міграційної служби України у Луганській області територіальних підрозділах, відповідно у Перевальському РС УДМС України в Луганській області, згідно з колективним договором від 28.02.2013 № 326, зокрема вихідні дні - неділя та понеділок. Наведене виключило можливість видачі зазначеного паспорта позивачу 21.07.2014 (понеділок), у вихідний день.

З наявної в матеріалах копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 від 21.07.2014 вбачається, що такий паспорт містить помарки (на другій сторінці у прізвищі вбачається виправлення української літери «і» на російську «и»; на одинадцятій сторінці в штампі реєстрації місця проживання зазначена «вул. Даргомыжського», у той час, як українською мовою вказана вулиця підлягає написанню «Даргомижського»), що є недопустимим в офіційному документі, яким підтверджується приналежність особи до громадянства України.

Доводи апелянта про підтвердженість постійного проживання ОСОБА_1 на території України та наявності прав для отримання паспорта громадянина України суди оцінили критично, оскільки вони не підтверджені належними доказами.»

У даній адміністративній справі, враховуючи висновки судів, які наведені у справі № 640/22275/18, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач станом на час виникнення спірних правовідносин та винесення оспорюваного рішення проживав без документів на право проживання в Україні, чим порушив вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

З огляду на викладене відповідач, який ухвалив спірне рішення, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому правові підстави для скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни відсутні.

Колегія суддів зазначає, що фактично в межах розгляду даної справи, позивач намагається довести свою приналежність до громадянства України та встановити свою особу саме як - громадянина України.

Проте слід зазначити, що згідно ст. 4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-комунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина. Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України; 2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним. Якщо особу не буде ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи, строк якої не перевищує двох місяців. У разі неможливості встановити особу протягом зазначеного строку особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи, прийняття відповідного рішення суду документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.

В даному випадку ні позивачем, ні його представником не надано до суду витягу з Єдиного державного демографічного реєстру з метою його ідентифікації, в тому числі за іншими документам ніж ті які визнані недійсними, підлягали вилученню та знищенню.

При цьому слід також зазначити, що в рамках даної адміністративної справи суд не наділений повноваженнями щодо ідентифікації особи, а тому суд не бере до уваги та не надає оцінку долученим до клопотання від 23.11.2022 та до апеляційної скарги документам.

Посилання представника позивача на постанову Верховного Суду у справі № 755/18434/18 колегія суддів вважає недоречним, оскільки Верховним Судом вирішувалось процесуальне питання щодо наявності підстав для повернення позовної заяви та апеляційної скарги.

По суті позовних вимог рішення у справі №755/18434/18 прийнято судом першої інстанції 20 лютого 2023 року.

В рамках вказаної справи судом було відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області щодо оскарження рішень про адміністративний арешт та накладення адміністративного стягнення.

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У рішенні ЄСПЛ від 21.01.1999 р. по справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

В даному випадку доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у позовній заяві та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 10 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

А.Ю. Коротких