Справа № 640/23805/21
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2023-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 березня 2023 року

м. Київ

справа № 640/23805/21

провадження № К/990/5706/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Смоковича М. І., перевіривши касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Байрамова Талята Рефатовича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Байрамова Талята Рефатовича, з участю третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

15 лютого 2023 року зазначену касаційну скаргу подано засобами поштового зв`язку.

17 лютого 2023 року скарга надійшла до суду касаційної інстанції.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Із системного аналізу наведених положень процесуального закону висновується, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

У касаційній скарзі автор, посилаючись на положення частини четвертої статті 328 КАС України, вказує на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 травня 2021 року у справі № 905/64/15 щодо застосування положень статей 13, 18, 26, 36, 48 Закону України «Про виконавче провадження», а саме стосовно відсутності у виконавця права перевіряти обставини та докази до початку виконавчого провадження.

Також по тексту касаційної скарги скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду «щодо доступу до Демографічного реєстру відповідно по пунктів 15-19, 24 Порядку ведення Єдиного державного демографічного реєстру та надання з нього інформації, взаємодії між уповноваженими суб`єктами, а також здійснення ідентифікації та верифікації, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 18 жовтня 2017 року № 784, статті 16 Закону України «Про захист персональних даних» в контексті статей 4, 13, 18, 26, 36, 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, скаржник обмежився лише цитуванням частини четвертої статті 328 КАС України. Касаційна скарга не містить посилання на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) вона подається.

Крім того, спір у цій справі виник з приводу правомірності винесених відповідачем постанов про відкриття виконавчого провадження від 03 серпня 2021 року ВП №66369507 та про опис та арешт майна (коштів) боржника (позивача) від 06 серпня 2021 року ВП №66369507. Спірним питанням у цій справі є застосування норм статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» в частині правомірності відкриття виконавчого провадження за місцем реєстрації боржника, вказаному у виконавчому документі та/або заяві стягувача про відкриття виконавчого провадження, а також питання наявності у приватного виконавця обов`язку перевіряти перед відкриттям виконавчого провадження відомості у виконавчому документі стосовно місця реєстрації та проживання боржника.

Так, судом першої інстанції встановлено, що у виконавчому написі №185587 від 17 червня 2021 року адресою місця реєстрації позивача є: АДРЕСА_1 , проте, за вказаною адресою останній не зареєстрований з 2008 року.

Згідно паспортних даних з 18 березня 2009 року по 17 вересня 2009 року адресою місця реєстрації позивача вказано: АДРЕСА_2 , втім, після 2009 року місце реєстрації у позивача відсутнє, а місцем проживання є АДРЕСА_2 .

Також судом установлено, що у заяві стягувача про відкриття виконавчого провадження від 03 серпня 2021 року адреса місцезнаходження майна відсутня, виконавчий напис №185587 від 17 червня 2021 року відомостей щодо місцезнаходження транспортного засобу також не містить. Постановою від 03 серпня 2021 року приватним виконавцем оголошено в розшук транспортного засобу боржника, відповідно станом на день відкриття виконавчого провадження №66369507 відповідачу не було достеменно відомо про місцезнаходження транспортного засобу боржника.

Суд першої інстанції виснував, і суд апеляційної інстанції із таким висновком погодився, що невідповідність адреси реєстрації позивача, вказаного у виконавчому написі, унеможливлювала прийняття приватним виконавцем виконавчого напису до виконання в межах його виконавчого округу. Приватним виконавцем виконавчий документ прийнято до виконання не за місцем проживання/перебування боржника - фізичної особи, або ж місцем знаходження його майна.

В обґрунтування підстави касаційного оскарження автор касаційної скарги посилається на неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 травня 2021 року у справі № 905/64/15 щодо застосування положень Закону України «Про виконавче провадження» стосовно відсутності у виконавця права перевіряти обставини та докази до початку виконавчого провадження.

Водночас, згідно висновку цієї ж постанови прийняття державним чи приватним виконавцем виконавчих документів до виконання здійснюється за територіальним принципом, суть якого полягає у тому, що державний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться на території, на яку поширюються його функції, а приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність, та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України. При цьому місце виконання виконавчого документу визначається за критеріями, зазначеними у частині другій статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», до яких законодавець відносить: (1) місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, (2) місцезнаходження боржника - юридичної особи, (3) місцезнаходження майна боржника .

Касаційний господарський суд виснував, що виходячи зі змісту частин першої та другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», виконавець (державний / приватний) має право прийняти до виконання подані йому виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання у разі, якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи або місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташоване:

- для державного виконавця у межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби;

- для приватного виконавця - у межах виконавчого округу, в якому приватний виконавець здійснює свою діяльність та відповідно на яку розповсюджується відповідна компетенція цього приватного виконавця.

Відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника за відсутності доказів знаходження майна боржника у межах виконавчого округу приватного виконавця, порушення приватним виконавцем при відкритті виконавчого провадження норм закону, зокрема, частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», порушення порядку відкриття виконавчого провадження та правил територіальної юрисдикції може призвести до порушення права боржника та його інтересу на відкриття виконавчого провадження за його місцезнаходженням чи за належним місцезнаходженням його майна.

Суд наголошує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

З огляду на вищевказане, висновок судів попередніх інстанцій в цій справі з проводу застосування положень Закону України «Про виконавче провадження» висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 21 травня 2021 року у справі № 905/64/15, не суперечить.

Щодо посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо доступу до Демографічного реєстру Суд зазначає таке.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Суд зазначає, що формальне посилання на норми права, щодо застосування яких, на думку заявника, відсутній висновок Верховного Суду, не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не викладено об`єктивних мотивів щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції зазначених ним норм права та не обґрунтовано необхідність висновку Верховного Суду, за обставин, установлених саме у цій справі.

Тож, посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Також, слід зауважити, що правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника буде підставою для відкриття касаційного провадження.

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

у х в а л и в :

1. Касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Байрамова Талята Рефатовича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2023 року у справі № 640/23805/21 за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Байрамова Талята Рефатовича, з участю третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не оскаржується.

Суддя М. І. Смокович