Справа № 380/11675/22
Суддя: Крутько Олена Василівна
Дата ухвалення: 2023-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Крутько О.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції у Львівській області

про зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, у якому просить зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 1722 днів у сумі 146 368 (сто сорок шість тисяч триста шістдесят вісім гривень) 76 коп.; зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області виплати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) недоплачені кошти одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у розмірі 2511 (дві тисячі п`ятсот одинадцять гривень) 60 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона проходила службу в органах внутрішніх справ України та наказом Управління МВС України на Львівській залізниці № 86 о/с від 16 жовтня 2015 року, капітана міліції ОСОБА_1 (М-239693) слідчого Слідчого відділення лінійного відділу на ст. Сарни УМВС постановлено звільнити з органів внутрішніх справ у запас з постановкою на військовий облік за ст. 64 п.г (через скорочення штатів) з 03 вересня 2015 року. Позивачка зазначає, що при звільненні зі служби не було проведено повного та остаточного розрахунку, зокрема, не було нараховано та не виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби. На виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі № 380/4102/21 ОСОБА_1 22.07.2022 було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 календарних років служби у розмірі 10368,40 грн, що підтверджує платіжним дорученням ГУ НП у Львівській області 9734 від 15.07.2022.

Позивачка стверджує, що відповідач станом на день звернення до суду з цим позовом не здійснив у повному розмірі виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік, зокрема у сумі 193,20 грн згідно платіжного доручення № 9733 від 15.07.2022 та у сумі 2318,40 грн згідно платіжного доручення № 9732 від 15.07.2022.

Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач проти позову заперечив, направив відзив на позовну заяву, у якому вказує, що позивачка у трудових відносинах з ГУ НП у Львівській області не перебувала. Наказом Управління МВС України на Львівській залізниці № 25 о/с від 08.05.2015 позивачці надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 05.05.2015 до 07.02.2018. Згідно Витягу з наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці № 75 о/с від 03.09.2015 ОСОБА_1 звільнена через скорочення з 03.09.2015. Наказом Управління МВС України на Львівській залізниці № 86 о/с від 16.10.2015 (внесено зміни до попереднього наказу № 75 о/с від 03.09.2015) позивачку звільнено з органів внутрішніх справ з постановкою на військовий облік. Згідно з вказаним наказом вислуга років позивачки на день звільнення 03.09.2015 становить 14 років 1 місяць 2 днів у календарному обчисленні та 15 років 4 місяці 3 дні у пільговому вирахуванні.

Відповідач повідомляє, що на виконання рішення суду у справі № 380/4102/21, яке набрало законної сили, ГУ НП у Львівській області видало наказ № 353 о/с від 12.07.2022 про нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та виплату судових витрат у сумі 908,00 грн. судового збору на 2500,00 грн. витрат на правову допомогу. Розрахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з УМВС України на Львівській залізниці обчислено на підставі відомостей з особової справи ОСОБА_1 та становить 12880,00 грн., з яких відраховано військовий збір у розмірі 1,5% в сумі 193,20 грн. та ПДФО за ставкою 18% в сумі 2318,40 грн., покликається на п.165.1 ст. 165 та п.167.1 ст. 167 Податкового кодексу України та п.п. 1.2 та 1.3 п.16-1 підрозд.10 ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Відповідач просить врахувати принцип співмірності при визначення розміру середнього заробітку, а також відсутність вини відповідача у несвоєчасній виплаті позивачці одноразової грошової допомоги при звільненні.

Позивачка подала відповідь на відзив на позовну заяву, у якому погодилась з доводами відповідача про відрахування 193,20 грн. військового збору з отриманої нею одноразової грошової допомоги при звільненні, заперечила проти доводів відповідача про оподаткування отриманої допомоги ПДФО з покликанням на п.168.5 ст. 168 Податкового кодексу України. Вважає, що саме ГУ НП у Львівській області має здійснити виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ України до 03.09.2015.

Наказом Управління МВС України на Львівській залізниці №25 о/с від 08.05.2015 позивачці надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 05.05.2015 до 07.02.2018.

Згідно Витягу з наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці № 75 о/с від 03.09.2015 ОСОБА_1 звільнена через скорочення з 03.09.2015.

Згідно особистої справи ОСОБА_1 , зокрема належним чином завірених копій особової картки № НОМЕР_2 на грошове утримання, місячне грошове забезпечення позивача на час звільнення з УМВС у Львівській області становило 1840,00 грн.

При звільненні позивачки з військової служби Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці не виплатило їй одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 у справі № 380/4102/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління МВС України на Львівській залізниці щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, оформлені листом від 30.10.2015 №10/2252. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі № 380/4102/21 апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року в адміністративній справі № 380/4102/21 змінено, замінивши: в абзаці третьому слова «Міністерства внутрішніх справ України» словами «Головне управління Національної поліції у Львівській області»; в абзацах п`ятому і шостому слова «Міністерства внутрішніх справ України , місцезнаходження: 01024, м. Київ, вул. Богомольця, 10» словами «Головного управління Національної поліції у Львівській області (м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3, ». У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року в адміністративній справі № 380/4102/21 залишено без змін.

На виконання рішення суду у справі № 380/4102/21 ОСОБА_1 22.07.2022 було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 10368,40 грн, що підтверджується платіжним дорученням ГУ НП у Львівській області 9734 від 15.07.2022. Розрахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з УМВС України на Львівській залізниці обчислено на підставі відомостей з особової справи ОСОБА_1 та становить 12880,00 грн., з яких відраховано військовий збір у розмірі 1,5% в сумі 193,20 грн. та ПДФО за ставкою 18% в сумі 2318,40 грн.

Не погодившись зі зменшенням розміру одноразової грошової допомоги на суму відрахованого військового збору у розмірі 1,5% в сумі 193,20 грн. та ПДФО за ставкою 18% в сумі 2318,40 грн позивачка звернулась до суду. Позивачка просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15 зазначав, що аналіз статей 116-117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 було висловлено правову позицію, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників органів внутрішніх справ, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, наявні підстави для застосування до спірних правовідносин норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з органів внутрішніх справ України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Суд встановив, що ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ України до 03.09.2015.

Згідно особистої справи ОСОБА_1 місячне грошове забезпечення позивачки на час звільнення з УМВС у Львівській області становило 1840,00 грн.

На виконання рішення суду у справі № 380/4102/21 ОСОБА_1 22.07.2022 було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 10368,40 грн,

Остаточний розрахунок при звільненні проведено з позивачкою 22.07.2022.

Отже, період затримки розрахунку при звільненні становить з 04.09.2015 по 21.07.2022 2513 календарних днів.

Відповідно до пункту 2 Р.ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 (далі Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п.4 Р.ІІІ Порядку якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому

договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п.5 Р ІV цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної

(годинної) заробітної плати.

Згідно облікових документів позивачки її грошове забезпечення станом на дату звільнення становило 1840,00 грн., середньоденне грошове забезпечення становить (1840+1840)/62=59,35.

Отже, обчислений відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП правил середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає 149146,55 грн. (59,35х2513).

Разом з тим, порівнюючи розмір несвоєчасно виплачених сум (10368,40 грн) з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку (149146,55 грн) суд дійшов висновку, що такі є очевидно неспівмірними (несвоєчасно виплачена сума значно менша за суму середнього заробітку за час затримки розрахунку).

Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України заробітку, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду. Так, у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. При цьому, за висновком Великої Палати Верховного Суду якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду в зазначеній у постанові підсумувала, що з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду вказує, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застосовуючи наведений вище підхід Великої Палати Верховного Суду для приблизної оцінки розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні (https://bank.gov.ua/files/Procentlastb_KR.xls) можна розрахувати розмір сум, які ОСОБА_1 , недоотримавши належні їй кошти в сумі 10368,40 грн. від роботодавця могла б сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Відповідно до способу розрахунку розміру майнових втрат позивача на підставі припущення про необхідність взяття ним кредиту внаслідок затримки виплати працівнику належних йому сум, цей розмір можна обчислити як добуток суми несвоєчасно виплачених коштів на середньозважену вартість (у % річних) кредитів у національній валюті для фізичних осіб за даними НБУ (на день взяття кредиту) за відповідний період затримки. При цьому враховуючи період затримки розрахунку при звільненні (більше одного року) використовуються дані для довгострокових кредитів.

Застосування наведених міркувань до обставин цієї справи дозволяє зробити такі обчислення:

- одноразова грошова допомога в сумі 10368,40 грн. виплачена 22.07.2022, період затримки виплати з 04.09.2015 до 21.07.2022 становить 2513 календарних днів;

- середньозважена ставка довгострокового кредиту в національній валюті для фізичних осіб станом на наступний день після звільнення становила 30,9% річних.

Отже, сума відсотків за користування кредитом, розрахована на підставі відомостей про середньозважену ставку кредиту в національній валюті для фізичних осіб з урахуванням суми та періоду затримки розрахунку становить 22058,19 грн (10368,40х30,9%/365*2513).

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним та достатнім способом захисту порушених прав позивачки стягнення на її користь суми 22058,19 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо вимог позивачки про зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 недоплачені кошти одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у розмірі 2511 грн. суд встановив, що розрахунок розміру одноразової грошової допомоги позивачки при звільненні з УМВС України на Львівській залізниці обчислено на підставі відомостей з особової справи ОСОБА_1 та становить 12880,00 грн., з яких відраховано військовий збір у розмірі 1,5% в сумі 193,20 грн. та ПДФО за ставкою 18% в сумі 2318,40 грн.

За змістом п. 164.1 ст. 164 ПК України, базою оподаткування податку на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду, з урахуванням особливостей, визначених розділом IV Податкового кодексу України.

Пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України (у редакції на дату звільнення позивачки) суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України (у чинній редакції) суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Вказана норма є спеціальною по відношенню до зазначених категорій осіб та носить компенсаційний характер.

При цьому, положеннями Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 (далі по тексту - Порядок № 44), передбачена компенсація податку з доходів фізичних осіб.

Так, згідно з пунктом 2 цього Порядку грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

У відповідності до п.3 Порядку виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення (п.4 Порядку № 44).

Враховуючи викладене, при виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні суму належної позивачці допомоги слід визначати без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Оскільки виплачена ОСОБА_1 сума одноразової грошової допомоги не включала в себе компенсацію податку на доходи з фізичних осіб, обґрунтованими є позовні вимоги в частині зобов`язання ГУ НП у Львівській області виплатити ОСОБА_1 2318,40 грн компенсації податку з доходів фізичних осіб, утриманих при виплаті їй одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Щодо включення військового збору при виплаті позивачці одноразової грошової допомоги при звільненні, слід зазначити наступне.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Як зазначено у підпункту 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Відповідно до підпунктів 1.1 - 1.4 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України нарахування, утримання та сплата (перерахування) тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

З огляду на вищенаведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача щодо оподаткування військовим збором одноразової грошової допомоги, нарахованої і виплаченої ОСОБА_1 .

Згідно з положеннями статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Позивачка сплатила судовий збір за подання позову у розмірі 1463,68 грн, що підтверджується квитанцією № 42 від 17.10.2022. З огляду за часткове задоволення позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки слід стягнути 992,4грн. (мінімальний розмір) судового збору.

Представник позивача долучив до матеріалів справи документи на підтвердження понесення витрат на надання правової допомоги (а.с. 18-20, 45-46). При вирішенні питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог на користь позивача слід стягнути 1500 грн. витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (м. Львів, пл. Генерала Григоренка, З, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.09.2015 по 21.07.2022 у сумі 22058,19 грн.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області (м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 2318,40 грн компенсації податку з доходів фізичних осіб, утриманих при виплаті їй одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 992,4 грн. судового збору.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 1500 грн. витрат на правову допомогу

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Крутько О.В.