Справа № 200/4139/22
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2023-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року справа №200/4139/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д. , Гайдара А.В. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 р. у справі № 200/4139/22 (головуючий І інстанції Чекменьов Г.А.) за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського районного суду міста Києва про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Голосіївського районного суду міста Києва (далі відповідач), в якому просив: визнав протиправною бездіяльність Голосіївського районного суду міста Києва, яка полягає у не реєстрації а автоматизованій системі документообігу суду та нездійсненні автоматизованого розподілу позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київського міського центру зайнятості про компенсування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади, яку (таку позовну заяву) скерував 2 серпня 2022 року до Голосіївського районного суду міста Києва через підсистему «Електронний суд»; зобов`язати Голосіївський районний суд міста Києва зареєструвати в автоматизованій системі документообігу суду та здійснити автоматизований розподіл позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київського міського центру зайнятості про компенсування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади, яку (таку позовну заяву) скерував 2 серпня 2022 року до Голосіївського районного суду міста Києва через підсистему «Електронний суд».

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду у суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно- владні управлінські функції, і спір виник у зв`язку із невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За правилами адміністративної юрисдикції можуть розглядатися спори, в яких стороною є суд або суддя. Суд не взяв до уваги те, що обов`язок працівників апарату відповідного суду зареєструвати та розподілити подану позовну заяву в АСДС належить до владних управлінських функцій, адже цей обов`язок спрямований на виконання повноважень, закріплених процесуальним законом і Положенням про АСДС. Такий правовий підхід є усталеним у юриспруденції Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 521 /18287/15-ц

Також ДонОАС знехтував тим, що «спір за позовом фізичної особи, яка звернулася до суду, але він не виконав обов`язку щодо реєстрації та розподілу через автоматизовану систему документообігу позовної заяви, необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства» навіть усупереч тому, що відповідний правовий висновок є стабільним у правозастосуванні Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 521 /18287/15-ц, від 23.05.2018 у справі № 815/5933/15 та від 16.10.2019 у справі № 640/21170/18.

Суд залишив поза своєю увагою те, що тільки реєстрація в АСДС позовної заяви та здійснення її автоматизованого розподілу для визначення складу суду уможливлює реалізацію основоположного права на доступ до суду, гарантованого мені статтею 55 Конституції та статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Тобто доки позовна заява не зареєстрована в АСДС та не розподілена, позивач не можу реалізувати своє засадниче право на судовий захист.

За наведеного вище апелянт дійшов до висновку, що постановлення судом оскарженої ухвали призвело до того, що позивач опинився у суцільному юрисдикційному вакуумі, оскільки не має жодного способу захистити порушене право судовим порядком, що фактично нівелює вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо забезпечення права на доступ до «суду, встановленого законом».

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Відмовляючи відкритті провадження, суд першої інстанції дійшов до висновку, що заявлені вимоги стосуються руху у Голосіївському районному суді міста Києва іншої позовної заяви, поданої за правилами цивільного судочинства. Суд зазначив, що суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їхніх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Суд вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Водночас поняття «позов, який не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» необхідно тлумачити більш широко: вказане поняття стосується як позову, який не може розглядатися за правилами адміністративного судочинства, так і тих позовів, які не підлягають судовому розгляду.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

За ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Суд - суддя адміністративного суду, який розглядає і вирішує адміністративну справу одноособово, колегія суддів, інший визначений цим Кодексом склад адміністративного суду.

Адміністративне судочинство - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому цим Кодексом.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед учасників справи суб`єкта владних повноважень, але й здійснення ним у відповідних відносинах владних управлінських функцій. Останні необхідно розуміти як напрямки діяльності суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи Законами України завдань і обов`язків.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Однією із закріплених у наведеній нормі гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Забезпечення такого права в національному законодавстві випливає з положень Конституції України.

Частиною 2 статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Право особи вимагати реєстрації апеляційної скарги в АСДС є невід`ємною складовою права на доступ до суду, і спір між сторонами виник з приводу його реалізації.

Положенням про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженим рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 , встановлений порядок функціонування автоматизованої системи документообігу суду, що забезпечує, зокрема, об`єктивний та неупереджений розподіл справ між суддями.

Відповідно до пункту 2.8.1 Положення про АСДС, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 вхідна кореспонденція, зокрема процесуальні документи, приймається й опрацьовується користувачами АСДС, яким надано доступ до системи відповідно до їх функціональних обов`язків, і реєструється в АСДС у день її надходження.

Суд зауважує, що обов`язок працівників апарату відповідного суду зареєструвати та розподілити подану апеляційну скаргу в АСДС належить до владних управлінських функцій суду, адже цей обов`язок спрямований на виконання повноважень, закріплених процесуальним законом і Положенням про АСДС, чинним на час подання позову.

Відповідно до частини 4 статті 15 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційною (автоматизованою) системою у порядку, визначеному процесуальним законом.

Тобто, допоки позов не зареєстровано та не розподіллено в АСДС, особа позбавлена можливості реалізувати її право на судовий захист.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2018 року в справі №820/5586/16, вказала на те, що дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.

Згідно із висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 травня 2018 року в справі №521/18287/15-ц, обов`язок працівників апарату відповідного суду зареєструвати та розподілити подану позовну заяву в АСДС належить до владних управлінських функцій суду, адже цей обов`язок спрямований на виконання повноважень, закріплених процесуальним законом і Положенням про АСДС, а тому спір за позовом фізичної особи, яка звернулася до суду, але він не виконав обов`язку щодо реєстрації та розподілу через автоматизовану систему документообігу позовної заяви, необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Подібний висновок був висловлений в постанові Верховного Суду від 16 січня 2020 року від справа №0540/9336/18-а, від 24 листопада 2022 року у справі №640/26829/21, від 12 лютого 2020 року у справі № 639/3599/18, від 16 січня 2020 року та від та 26 травня 2022 у справі №0540/9336/18-а, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 815/5933/15.

Натомість дії учасника справи у разі його незгоди з порядком розподілу справ відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду випливають із процесуального закону, який не передбачає у таких випадках можливості подання цим учасником справи позову до працівників апарату відповідного суду. Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду (працівників апарату суду), відповідно ухваленого або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду (такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2019 року в справі №640/21170/18, та Верховним Судом у постанові від 16 січня 2020 року в справі №826/16580/17).

У постанові від 31 жовтня 2018 року в справі №826/14690/17 Верховний Суд зазначив, що здійснення відповідальними особами заходів, пов`язаних з автоматичним розподілом справ (матеріалів) між суддями, у тому числі виконання керівником апарату суду своїх функціональних обов`язків, пов`язаних з повторним автоматизованим визначенням запасного (слідчого) судді, не породжує виникнення публічно-правових відносин між особою, яка є учасником судового процесу (кримінального провадження), та відповідними посадовими особами судової установи. Здійснення керівником апарату суду або іншою особою функцій, пов`язаних з судовим розглядом справи, не може бути самостійним предметом судового розгляду. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади. Право особи, яка бере участь у судовому процесі (кримінальному провадженні) на незалежний і безсторонній суд забезпечується у передбачений процесуальним законодавством спосіб, у тому числі реалізацією права заявити відвід судді, можливістю оскарження рішення з підстав розгляду справи (заяви, інших матеріалів) незаконним складом суду, якщо таке рішення може бути оскаржене, тощо.

Крім того, стаття 28 КАС України визначає порядок підсудності справ, у яких однією із сторін є суд або суддя.

За змістом статті 28 КАС України підсудність справи, у якій однією із сторін є суд або суддя суду, до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами, визначається ухвалою суду вищої інстанції, постановленою без повідомлення сторін.

З пояснень позивача вбачається, що 02 серпня 2022 року позивач через підсистему «Електронний суд» звернувся до ГРСК з позовною заявою до Держави Україна в особі Київського міського центру зайнятості. У позовній заяві, просив стягнути з Державного бюджету України в спосіб списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 2 000 000 гривень як компенсацію моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 протиправними діями Київського міського центру зайнятості.

Станом на 15 серпня 2022 року подана позовна заява не зареєстрована в автоматизованій системі документообігу суду та, відповідно, не був здійснений її автоматизований розподіл для визначення складу суду, який розглядатиме відповідну справу.

За даними Електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» та мобільного застосунку «ЄСуд» містять суперечливу інформацію щодо руху позовної заяви в ГРСК, зокрема, у персональному Електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» на сторінці з позовом (вкладка «Мої заяви») міститься позначка про те, що позовна заява зареєстрована (Додаток № 1 до позову), у мобільному застосунку «ЄСуд» на сторінці, де розміщені матеріали позовної заяви (вкладка «Мої заяви»), віддзеркалені дані про те, що позовна заява доставлена (доправлена) до відповідача ( Додаток № 2 до позову), з чого можна зрозуміти, що жодних дій з нею уповноважені працівники суду не вчиняли, а саме не реєстрували в АСДС та не здійснювали автоматизований розподіл відповідної позовної заяви.

15 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом до Голосіївського районного суду міста Києва про визнання бездіяльності протиправною щодо не здійснення автоматизованого розподілу позовної заяви та зобов`язання вчинити дії щодо реєстрації та автоматизованого розподілу позовної заяви.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що предметом позову є зобов`язання ГРСК зареєструвати в автоматизованій системі документообігу суду (надалі АСДС) та здійснити автоматизований розподіл його позовної заяви до Держави Україна в особі Київського міського центру зайнятості про компенсування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади, як того вимагають частина 2 статті 14 у її взаємозв`язку з частиною 1 статті 33 Цивільного процесуального кодексу (надалі ЦПК), що їм також суголосний правовий припис пункту 2.3.1 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів від 26 листопада 2010 року № 30 і погодженого Головою Державної судової адміністрації 26 листопада 2010 року.

З огляду на вказане між позивачем і Голосіївським районним судом міста Києва в частині внесення відомостей та реєстрації позову в АСДС виникли публічно-правові правовідносини, пов`язані з виконанням судом повноважень, закріплених у КАС України та Положенні про АСДС, затвердженому рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30.

Суд вважає передчасними висновки суду першої інстанції, що заявлені вимоги стосуються руху у Голосіївському районному суді міста Києва іншої позовної заяви, поданої за правилами цивільного судочинства, з наступних підстав.

Як встановлено судом, 6 жовтня 2021 року ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до суду із позовом до Київського міського центру зайнятості (далі також відповідач), у якому просив: визнати протиправними дії Київського міського центру зайнятості щодо виплати ОСОБА_1 допомоги по безробіттю за період з 7 травня 2021 року по 19 жовтня 2021 року в розмірі, який є нижчим, аніж гарантований державою на підставі імперативних приписів частини третьої статті 46 Конституції України та положень частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 2 березня 2000 року № 1533ІІІ (далі Закон № 1533ІІІ); стягнути з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 44900 (сорок чотири тисячі дев`ятсот) гривень 97 копійок на відшкодування шкоди, завданої протиправними діями Київського міського центру зайнятості.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 2 грудня 2021 року у справі № 200/13288/21 залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2022 року та постановою Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року, позов задоволено частково: визнано протиправними дії Київського міського центру зайнятості щодо не включення ОСОБА_1 до розрахунку середньої заробітної плати для призначення допомоги по безробіттю заробітної плати за січень 2021 року відповідно до даних Єдиного державного реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України; зобов`язано Київський міський центр зайнятості включити ОСОБА_1 до розрахунку середньої заробітної плати для призначення допомоги по безробіттю заробітну плату за січень 2021 року відповідно до даних Єдиного державного реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України та здійснити відповідний перерахунок допомоги по безробіттю з дня її призначення, тобто з 7 травня 2021 року; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Суди у вказаній справі зазначили, що позивач просив суд стягнути з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 44900 грн 97 коп. на відшкодування шкоди, завданої протиправними діями Київського міського центру зайнятості. Однак, вказана позовна вимога є передчасною, оскільки розрахунок спірної допомоги є виключною компетенцією відповідача, та для недопущення хибного розрахунку допомоги ефективним способом захисту прав позивача є саме зобов`язання відповідача здійснити такий перерахунок. При цьому, позивач не позбавлений права у випадку невідповідності суми перерахованої допомоги його очікуванням звернутись до суду із позовом.

Отже, підставою для звернення 02 серпня 2022 року до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до Держави Україна в особі Київського міського центру зайнятості про стягнення з Державного бюджету України в спосіб списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 2 000 000 гривень як компенсацію моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 протиправними діями Київського міського центру зайнятості, стало судове рішення у справі № 200/13288/21.

Враховуючи вищевикладене, суду дійшов до висновку, що судом першої інстанцій було ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, що призвело до постановлення ухвали з порушенням норм процесуального права, яка перешкоджає подальшому розгляду справи, а тому таке рішення підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

За встановлених обставин та норм процесуального закону в їх сукупності, суд апеляційної інстанції не погоджує висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження, оскільки спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції ухвала прийнята передчасно та з порушенням норм процесуального права, внаслідок чого ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 238, 241, 250, 311, 315, 317, 320, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 р. у справі № 200/4139/22 - задовольнити.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 р. у справі № 200/4139/22 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 07 березня 2023 року

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць