Справа № 160/17850/22
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін в письмовому провадженні у м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії, -
08.11.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій позивач просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу №Ф-5237-51/92У від 17.11.2020 року прийняту Головним управлінням ДПС в Дніпропетровській області; зобов`язати Головне управління ДПС в Дніпропетровській області зняти ОСОБА_1 з обліку платників єдиного соціального внеску; судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що на момент виникнення спірних нарахувань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивач не була зареєстрована як фізична особа підприємець. В травні 2020 року позивач зверталася з позовом до відповідача про визнання протиправною та скасування аналогічної вимоги про сплату боргу № ф-5237 від 12.11.2019 року. Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 31.08.2020 року по справі № 160/6012/20 задовольнив позов про скасування вимоги про сплату боргу по ЄСВ. Як було встановлено судом ОСОБА_1 не має статусу фізичної особи- підприємця оскільки не зареєстрована як така, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 року. Відповідач складаючи оскаржувану вимогу порушив норми чинного законодавства, а саме частини 4, 6, 7 Закону № 2464, що призвело до неправомірного нарахування заборгованості позивача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 року адміністративний позов було залишено без руху, оскільки позовна заява була подана без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивачем були усунені недоліки зазначені в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 року, шляхом надання до суду доказів того, що про порушення своїх прав вона дізналась 03.11.2022 року при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження.
14.12.2022 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області надано відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти позовних вимог відповідачем зазначено, що за даними інформаційної системи податкового органу ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області на загальній системі оподаткування та відповідно до п. 4 ч. 1 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є платником єдиного внеску. Обліковується на загальній системі оподаткування.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування та була платником єдиного внеску. Стан платника 0 перебуває за основним місцем обліку.
17 листопада 2020 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області винесено вимогу № ф- 5237-51/62, згідно з якою ОСОБА_1 повинна сплатити єдиний внесок у розмірі 26 539,26 грн. за технологічним кодом 71040000. Зазначену вимогу було направлено ОСОБА_3 , проте конверт був повернутий до відправника за спливом часу зберігання.
19.08.2022 року державним виконавцем Першого Правобережного відділу Державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом «вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф -5237-51/92У, виданого 17.11.2020 року».
Незгода позивача з вимогою, винесеною Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області № ф- 5237-51/62 від 17 листопада 2020 року, стала підставою для звернення до суду з даною позовною заявою.
Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд зазначає наступне.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI.
Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI).
Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.
Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.
Відповідно до частин другої - четвертої, восьмої, дванадцятої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що необхідними умовами для сплати фізичною особою підприємцем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження останньою підприємницької діяльності.
Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців.
З 01 липня 2004 року розпочав функціонування Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
До 01 липня 2004 року реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності здійснювалась на підставі Закону України «Про підприємництво».
Так, відповідно до статті 8 Закону України «Про підприємництво» від 7 лютого 1991 року №698-XII, було передбачено, що громадяни, які мають намір здійснювати підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, подають реєстраційну картку встановленого зразка, яка є водночас заявою про державну реєстрацію, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів і документ, що засвідчує внесення плати за державну реєстрацію.
Органам державної реєстрації забороняється вимагати від суб`єктів підприємницької діяльності додаткові документи, не передбачені цим Законом. Державна реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності проводиться за наявності всіх необхідних документів за заявочним принципом протягом не більше п`яти робочих днів. Органи державної реєстрації зобов`язані протягом цього терміну внести дані з реєстраційної картки до Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності та видати свідоцтво про державну реєстрацію встановленого зразка з проставленим ідентифікаційним кодом (для юридичних осіб), який надається органам державної реєстрації органами державної статистики, або ідентифікаційним номером фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів.
Згідно приписів вищевказаної норми Закону, відповідальність за відповідність чинному законодавству установчих документів, що подаються для проведення реєстрації, несе власник (власники) або уповноважені ним органи, які подають документи для реєстрації суб`єкта підприємництва. Також вказаною статтею Закону передбачено і умови та порядок скасування державної реєстрації, а саме, скасування державної реєстрації здійснюється за заявою власника (власників) або уповноважених ним (ними) органів чи за особистою заявою підприємця-громадянина.
01.07.2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» від 15.05.2003 (далі Закон №755-IV). Згідно з преамбулою цей Закон регулює відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців.
Відповідно до статті 3 Закону №755-IV (станом на 01.07.2004) дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб підприємців.
Статтею 4 Закону №755-IV (станом на 01.07.2004) державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.
Відповідно до статті 5 Закону №755-IV (станом на 01.07.2004) державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців проводиться державним реєстратором виключно у виконавчому комітеті міської ради міста обласного значення або у районній, районній у містах Києві та Севастополі державній адміністрації за місцезнаходженням юридичної особи або за місцем проживання фізичної особи - підприємця.
Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру (стаття 16 Закону №755-IV (станом на 01.07.2004)).
Згідно з частиною першою статті 17 Закону №755-IV (станом на 01.07.2004) відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток.
Частина перша статті 42 Закону №755-IV (станом на 01.07.2004) передбачала, що для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем (далі - заявник), повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.
Відповідно до статті 43 Закону №755-IV (станом на 01.07.2004) за відсутності підстав для відмови у проведенні державної реєстрації фізичної особи - підприємця державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця на підставі відомостей реєстраційної картки на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця. Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця є датою державної реєстрації фізичної особи - підприємця.
Водночас в силу приписів частини п`ятої статті 43 Закону №755-IV (станом на 01.07.2004) державний реєстратор не пізніше наступного робочого дня з дати державної реєстрації фізичної особи - підприємця зобов`язаний передати відповідним органам статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування повідомлення про проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця із зазначенням номера та дати внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру та відомості з реєстраційної картки на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця для взяття фізичної особи - підприємця на облік.
Відповідно до частини першої статті 46 Закону №755-IV (станом на 01.07.2004) державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться у разі прийняття фізичною особою - підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності.
Частиною третьою статті 46 Закону № 755-IV (станом на 01.07.2004) встановлено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.
Отже, державна реєстрація засвідчує не тільки факт припинення статусу підприємця, але і його набуття.
Пунктом 2 розділу VIII «Прикінцевих положень» Закону № 755-IV (станом на 01.07.2004) було визначено, що державний реєстратор протягом 2004 - 2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.
01.07.2010 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємці» (далі Закон № 2390-VI) щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання.
Відповідно до «Прикінцевих і перехідних положень» Закону №2390 - VI:
- процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом (пункт 2).
- усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв (пункт 3).
- свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними (пункт 4).
З огляду на викладені норми, обов`язковою умовою для збереження статусу фізичними особами, зареєстрованими до 01.07.2004 як суб`єктами підприємницької діяльності, було проходження процедури державної реєстрації як фізичної особи-підприємця в Єдиному державному реєстрі. При цьому датою державної реєстрації фізичної особи-підприємця вважалася дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.
Водночас, Законом №755-IV не було встановлено обов`язку суб`єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб щодо проходження обов`язкової державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та правових наслідків не проходження такої реєстрації.
Відтак, після набрання 01.07.2004 чинності Законом №755-IV позивач автоматично не набув статусу фізичної особи - підприємця в розумінні положень цього закону, оскільки не вчинив передбачених ним активних дій для проведення державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.
Суд зазначає, що статус фізичної особи - підприємця є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.
Відсутність офіційного підтвердження статусу фізичної особи - підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.
Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 1 липня 2020 року по справі № 260/81/19.
Крім того відповідачем не надано доказів, які б свідчили про збереження статусу фізичної особи підприємця у позивача. Відповідачем не надано доказів подання позивачем державному реєстратору, у встановлений пунктом 2 розділу ІІ Закону №2390-VI строк, реєстраційної картки для включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтва про його державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання такого свідоцтва. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів отримання позивачем свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи нового зразка.
За таких обставин, суд не бере до уваги доводи відповідача щодо наявності у позивача статусу фізичної особи - підприємця і, як наслідок, платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014 № 1162 затверджено Порядок обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Цим Порядком визначаються питання взяття на облік, внесення змін до облікових даних та зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у територіальних органах Державної фіскальної служби України, надання контролюючим органам відомостей про зміну класу професійного ризику виробництва Фондом соціального страхування за період до 01.01.2016, надання Пенсійному фонду України та фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про взяття/зняття з обліку платників єдиного внеску (пункт 2 розділу І Порядку № 1162).
Порядок поширюється на платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI (пункт 3 розділу І Порядку № 1162).
Взяття на облік юридичних осіб (їх відокремлених підрозділів) та фізичних осіб - підприємців, відомості щодо яких містяться в Єдиному державному реєстрі, як платників єдиного внеску підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру, яка надсилається (видається) цим юридичним особам (відокремленим підрозділам) та фізичним особам - підприємцям у порядку, встановленому Законом України від 15.05.2003 № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (в подальшому - Закон № 755-IV) (пункт 4 розділу ІІ Порядку № 1162).
Отже, з приписів вищенаведених норм законодавства випливає, що взяття на облік фізичних осіб - підприємців як платників єдиного внеску здійснюється у тому випадку, якщо відомості про них містяться в Єдиному державному реєстрі.
Як зазначалось вище ОСОБА_1 була зареєстрована в 2000 році як фізична особа-підприємець та до реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про неї до Єдиного державного реєстру, відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» не зверталася.
Водночас, Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області як відокремленим підрозділом ДПС України не надано суду будь-яких доказів на підтвердження правомірності реєстраційних дій відносно позивача як фізичної особи-підприємця.
Докази, які б підтверджували статус позивача як фізичної особи-підприємця - відсутні. Обставину припинення позивача як фізичної особи-підприємця 2002 року суд не вважає такою, що зумовлює правомірність вимоги, оскільки за період часу з 09.02.2018 року по 20.01.2020 року будь-яких дій, спрямованих на набуття статусу фізичної особи- підприємця або з яких би можна було встановити наявність такого статусу позивачем не вчинялося, такі докази відсутні. Водночас, з відзиву вбачається, що вимога сформована щодо заборгованості, яка виникла в період з 09.02.2018 року по 20.01.2020, тобто протягом часу, за який сформована вимога, статус позивача як фізичної особи-підприємця не підтверджено будь-якими доказами, в тому числі не надано доказів звітування податковому органу, шляхом подачі декларацій тощо.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 160/6012/20, яке набрало законної сили 25.11.2020 року, встановлено, що позивач в 2000 році була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, але в подальшому в 2002 році її реєстрація як фізичної особи-підприємця була припинення за її особистим рішенням. Станом за період з 2017 року по теперішній час позивач не має статусу фізичної особи-підприємця.
Відсутність офіційного підтвердження у позивача статусу фізичної особи- підприємця, у тому числі шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, таке виключає можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.
Відповідачем підтвердження волевиявлення позивача на збереження статусу фізичної особи-підприємця після 01.07.2004 року шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки або будь-яким іншим чином не надано. Інші доводи відповідача вказану обставину не спростовують.
Враховуючи зазначене та встановлені обставини справи суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви в частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5237-51/92У від 17.11.2020 року прийняту Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області.
Щодо вимог позивача про зобов`язання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області зняти ОСОБА_1 з обліку платників єдиного соціального внеску, суд враховує наступне.
Відповідно вимог пункту 8 розділу IV Порядку №1162, платник єдиного внеску (фізична особа - підприємець) знімається з обліку після проведення передбаченої законодавством перевірки, здійснення остаточного розрахунку зі сплати єдиного внеску та закриття інтегрованих карток.
До реєстру страхувальників вносяться відповідні записи із зазначенням дати та причини зняття з обліку платника єдиного внеску.
Датою зняття з обліку платника єдиного внеску є дата внесення запису до реєстру страхувальників.
Враховуючи зазначене, а також те, що скасування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ та коригування інтегрованої картки платника відбудеться лише на виконання даного рішення суду за умови набрання ним законної сили, вимога про зняття з обліку позивача як платника єдиного внеску є передчасною, та відповідно такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд наголошує, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору.
При зверненні до суду із цим позовом ОСОБА_1 понесла судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду на загальну суму 1984 грн. 80 коп., що документально підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією ID № 2515-4061-8484-1052 від 07.11.2022
З огляду на часткове задоволення позову, здійснені позивачем судові витрати на сплату судового збору слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 992,40 грн. пропорційно задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 132, 139, 193, 241-246, 255, 257-262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5237-51/92У від 17.11.2020 року прийняту Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська