Справа № 320/11785/22
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-03-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 березня 2023 року м. Київ Справа № 320/11785/22

Київський окружний адміністративний суду складі головуючого судді Войтовича І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону , у якому просить суд:

- визнати бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) за період з 01.07.2015 по 27.01.2019 грошового забезпечення, а також додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадових окладів (у тому числі набавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді) - заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону , а також прокурора військової прокуратури Центрального регіону України, визначених згідно частини третьою, четвертою, п`ятою, восьмою статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ (Далі також Закон №1697-VІІ), із змінами і доповненнями внесеними Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про прокуратуру" щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень" від 02.07.2015 №578-VІІІ та Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-19;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Центрального регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) за період з 01.07.2015 по 27.01.2019 грошового забезпечення, а також додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадових окладів (у тому числі набавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді) - заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону, а також прокурора військової прокуратури Центрального регіону України, визначених згідно частини третьою, четвертою, п`ятою, восьмою статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ, із змінами і доповненнями внесеними Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про прокуратуру" щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень" від 02.07.2015 №578-VІІІ та Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-19, всього у розмірі 4 773 408,18 грн.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що у період з 12.05.2015 по 27.12.2018 проходив військову службу на посаді заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону, тобто на адміністративній посаді, передбаченій пунктом 13 частини першої статті 39 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII, з 27.12.2018 по 02.01.2019 перебував у розпорядженні військового прокурора Центрального регіону України, з 03.01.2019 по 27.01.2019 проходив військову службу на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням військової прокуратури Центрального регіону України.

У період з 01.07.2015 по 27.01.2019 відповідач нараховував грошове забезпечення позивачу виходячи з розміру посадового окладу, зазначеного в постанові Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 № 505 (далі - Постанова № 505), а не з розрахунку розміру посадового окладу, визначеного у статті 81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VІІ із змінами та доповненнями внесеними Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про прокуратуру" щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень" від 02.07.2015 № 578-УІІІ (далі - Закон № 578-VІІІ)

12.05.2022 позивач звернувся до відповідача із клопотанням здійснити перерахунок та виплатити йому належне грошове забезпечення, а також додаткові види грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 27.01.2019 з розрахунку розміру посадового окладу, визначеного у статті 81 Закону № 1697-УІІ із змінами та доповненнями внесеними Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про прокуратуру" щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень" від 02.07.2015 № 578-VІІІ, у тому числі з урахуванням надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді - заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону Центрального регіону України, тобто в розмірі від 15834 гривень до 27662,4 гривень.

Однак, відповідач не здійснив перерахунок грошового забезпечення позивача, що позивач вважає протиправним.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.12.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, мотивованими тим, що з часу набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" розміри посадових окладів працівників органів прокуратури регулювалися постановами Кабінету Міністрів України та Законами України про Державний бюджет на відповідний рік, а видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру" у державному бюджеті не були передбачені. Крім того, дія п.26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного Кодексу України у частині, що стосується норм і положень ст.81 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 року №1697-VII, втратила чинність з 26.03.2020 року, а тому рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення.

Через канцелярію суду 02.02.2023 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що 16.07.2015 Верховна Рада України гарантувала військовослужбовцям Збройних Сил України, що їх грошове забезпечення буде розраховуватися виходячи з розміру посадового окладу та інших виплат, установлених у статті 81 Закону № 1697-УІІ.

Позивач вважає, що Закон № 578-VІІІ, яким доповнено частиною восьмою статтю 81 Закону № 1697-VІІ, поширює свою дію саме на позивача як військовослужбовця Збройних Сил України, відрядженого до Генеральної прокуратури України.

Просив наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву заперечення відхилити, а позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., є громадянином України та наділений адміністративною процесуальною дієздатністю, що підтверджено паспортом серії НОМЕР_2 .

Наказом військового прокурора Центрального регіону України від 12.06.2015 № 312 о/с підполковника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону і в період з 12.06.2015 по 27.12.2018 позивач проходив військову службу на посаді заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону.

З 27.12.2018 по 02.01.2019 перебував у розпорядженні військового прокурора Центрального регіону України, що підтверджується копією Наказу Генерального прокурора України №719-вк від 27 грудня 2018 року.

З 03.01.2019 по 27.01.2019 позивач був призначений на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням військової прокуратури Центрального регіону України, що підтверджується Наказом Військового прокурора Центрального регіону України від 3 січня 2019 року №3 о/с.

Наказом військового прокурора Центрального регіону України від 21.01.2019 № 14о/с підполковника юстиції ОСОБА_1 з 27.01.2019 звільнено з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Центрального регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби до Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

У період з 01.07.2015 по 27.01.2019 відповідач нараховував грошове забезпечення позивачу виходячи з розміру посадового окладу, зазначеного в постанові Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 № 505, що підтверджується розрахунковими листами за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 роки , які містяться в матеріалах справи та не заперечується відповідачем.

12.05.2022 позивач звернувся до відповідача із зверненням здійснити перерахунок та виплатити йому належне грошове забезпечення, а також додаткові види грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 27.01.2019 з розрахунку розміру посадового окладу, визначеного у статті 81 Закону України "Про прокуратуру", з урахуванням надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді.

Листом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону від 31.05.2022 року № 15-90 вих-22 повідомлено позивача, що оплата праці працівників прокуратури здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати прані працівників органів прокуратури". У період з 01.07.2015 року по 27.01.2019 року виплата грошового забезпечення проводилась на підставі вищезазначеної постанови, підстави для нарахування та виплати різниці між отриманим розміром посадового окладу і розміром посадового окладу, який визначений ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" не вбачається.

Водночас, вважаючи протиправним таке рішення відповідача, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р(ІІ)2020, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою та другою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

15.07.2015 набрав чинності Закон України від 14.10.2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі також Закон №1697), який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Приписами ч. 4 ст. 27 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 1697-VII, передбачено, що військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України "Про прокуратуру" і проходять військову службу відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Відповідно до частини 3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора обласної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3.

При цьому в редакції до 19.09.2019 року частини 3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" мала таку редакцію: посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас в редакції до 06.12.2016 року частини 3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" мала таку редакцію: посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Частиною 9 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" (№1697-VII) передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 № 80-VIII установлено у 2015 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2015 року - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 № 928-VIII установлено у 2016 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2016 року - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень, з 1 травня - 1684 гривні, з 1 грудня - 1762 гривні.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 07.12.2017 № 2246-VIII установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23.11.2018 № 2629-VIII установлено у 2019 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні.

При цьому, частиною 1 статті 90 Закону України "Про прокуратуру" (№1697-VII) визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Слід взяти до уваги, що підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Статтями 8, 13 Закону України "Про оплату праці" визначено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Законом України від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26 яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено, що положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналогічні положення закріплені у пункті 11 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік".

Тобто, Законами України "Про державний бюджет на 2015 рік", "Про державний бюджет на 2016 рік", "Про державний бюджет на 2017 рік", "Про державний бюджет на 2018 рік", "Про державний бюджет на 2019 рік" не було передбачено видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону України "Про прокуратуру".

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2 і 6).

Постановами Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року №763 і від 9 грудня 2015 року №1013 унесені відповідні зміни до схем посадових окладів працівників органів прокуратури.

Так, Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Водночас Законом України від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", якого доповнено пунктом 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Також, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року №763 і від 9 грудня 2015 року №1013.

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Однак, Кабінет Міністрів України вказаного не здійснив, тоді як реалізація положень Закону України "Про прокуратуру" є неможливою без унесення відповідних змін як до Постанови КМУ №505, так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди, щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.

Зміни до Постанови КМУ №505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру", а отже відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Тобто, відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України "Про прокуратуру".

До того ж, як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 3 жовтня 1997 року у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Наведені висновки узгоджуються з усталеною судовою практикою, висловленою, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №823/774/16, від 20 лютого 2019 року в справі №808/2718/17, від 18 березня 2020 року в справі №0640/3667/18, від 7 травня 2020 року в справі №802/1179/16-а.

Щодо доводів позивача стосовно прийнятого Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) суд зазначає про таке.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Водночас, як визначено частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Подібний висновок також висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19, за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Слід взяти до уваги, що дія окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно із рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року.

Позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення, а також додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадових окладів (у тому числі набавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді) за період з 01.07.2015 по 27.01.2019.

Натомість, Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 на спірні правовідносини за цей період не може вплинути, оскільки такі правовідносини виникли до прийняття указаного рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.09.2021 року у справі № 320/1874/19.

Крім того, Верховним Судом в постанові від 25.07.2022 по справі № 460/4351/20 зроблений правовий висновок, що однією з умов для виплати заробітної плати прокурорам в порядку ст. 81 Закону № 1697-VII є успішне проходження атестації та переведення в Офіс Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.

Аналіз зазначених обставин та норм права діє підстави для висновку про відсутність у відповідача правових підстав для здійснення позивачу оплати праці за період з 01.07.2015 по 27.01.2019 в інший спосіб, ніж встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", що виключає наявність бездіяльності відповідача щодо неналежного розрахунку та, відповідно, підстав для зобов`язання здійснити перерахунок та виплату заробітної плати позивача на підставі статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.