Справа № 260/40/23
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2023-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

09 березня 2023 рокум. Ужгород№ 260/40/23

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, в якому просить:

1) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, яка полягає у невиплаті позивачу при звільненні з роботи грошової компенсації за:

- невикористану чергову основну і додаткову щорічну оплачувану відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 тривалістю 5 днів;

- невикористану чергову основну щорічну оплачувану відпустку за 2021 рік - тривалістю 30 календарних днів;

- невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2021 рік, кількістю 15 календарних днів, відповідно до ч. 3 ст. 93 Закону України "Про Національну поліцію";

- невикористану соціальну додаткову оплачувану відпустку, як одному з батьків, який має двох дітей віком до 15 років за 2021 рік, тривалістю 10 календарних днів;

2) зобов`язати Головне управління Національної поліції у Закарпатській області нарахувати та виплатити позивачу:

- грошову компенсацію за невикористану чергову основну і додаткову щорічну оплачувану відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 тривалістю 5 днів в розмірі 2712,90 грн.;

- грошову компенсацію за невикористану чергову основну щорічну оплачувану відпустку за 2021 рік - тривалістю 30 календарних днів в розмірі 16277,40 грн.;

- грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2021 рік, кількістю 15 календарних днів, в розмірі 8138,70 грн.;

- за невикористану соціальну додаткову оплачувану відпустку, як одному з батьків, який має двох дітей віком до 15 років за 2021 рік, тривалістю 10 календарних днів, в розмірі 5425,80 грн.;

- середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 04.10.2022 по день фактичної виплати заборгованості з виплати компенсації за невикористані відпустки (згідно з уточненими позовними вимогами).

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що в період проходження служби в поліції позивач мав право на основну оплачувану відпустку, додаткову відпустку як працівнику, що має 2 дітей, та щорічну додаткову оплачувану відпустку кількістю 12 календарних днів. Стверджує, що такі відпустки у повній мірі ним використані не були. Незважаючи на це при звільненні зі служби в поліції грошова компенсація за невикористані відпустки йому не була виплачена.

27 січня 2023 року відповідач надіслав до Закарпатського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого проти задоволення позову заперечує. Так, зокрема, зазначає, що позивач помилково вважає, що має право на 4 дні відпустки в 2015 році, оскільки такий розрахунок не відповідає нормам ч. 4 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію». Стверджує, що нормами чинного законодавства передбачено право на отримання грошової компенсації за невикористані відпустки виключно за рік звільнення зі служби, а тому позовна вимога щодо виплати такої за попередні періоди є протиправною. Невиплату грошової компенсації за невикористану відпустку, передбачену ст. 19 Закону України «Про відпустки», пояснив тим, що позивач не надавав рапорту про виплату таких сум, а також жодних підтверджуючих документів про невикористання такої його дружиною. Звертає увагу суду на те, що нормами спеціального законодавства не передбачено можливість виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

06 лютого 2022 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що форма розрахунку днів відпустки, наведена в ч. 4 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію», не передбачає можливості неврахування неповного відпрацьованого місяці служби. Вважає протиправними твердження відповідача про неможливість отримання грошової компенсації за невикористані відпустки за попередні періоди служби, оскільки таке суперечить законодавчим нормам. Зазначає також, що відповідачу було відомо про наявність у позивача 2-х дітей віком до 15 років, а тому він був зобов`язаний виплатити відпустку, передбачену ст. 19 Закону України «Про відпустки». Вважає, що правомірність позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок підтверджується численною практикою Верховного Суду.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) з 01 вересня 1997 року проходив службу в органах внутрішніх справ України. З 07 листопада 2015 року ОСОБА_1 був прийнятий на службу в поліцію.

ОСОБА_1 є батьком двох дітей віком до 15 років, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з листа Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (далі - ГУ НП в Закарпатській області) №38аз/106/2-2022 від 26.12.2022, за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 у ОСОБА_1 була невикористана щорічна основна оплачувана відпустка 3 календарні дні, а за 2021 рік - 30 календарних днів та додаткова оплачувана відпустка за стаж служби в поліції - 15 календарних днів. За вказані періоди служби ОСОБА_1 у відпустці не перебував.

Відповідно до листа ГУ НП в Закарпатській області №1аз/106/05/5-2023 від 13.01.2023, в 2021 році ОСОБА_1 мав право на відпустку, передбачену ст. 19 Закону України «Про відпустки», однак у період з 09.05.2021 по 03.10.2022 з рапортом про надання такої не звертався.

Наказом ГУ НП в Закарпатській області №174-о/с від 27.09.2022 майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення поліції №2 Ужгородського районного управління поліції ГУ НП в Закарпатській області, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», звільнено зі служби в поліції з 03 жовтня 2022 року.

Проте, як вбачається з вищезазначеного наказу, грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки при звільненні зі служби ОСОБА_1 виплачена не була.

Вказані обставини відповідачем не заперечуються.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не виплати під час звільнення передбаченої нормами законодавства України грошової компенсації протиправною, з метою захисту порушеного права позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регламентуються нормами Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580).

Положеннями ст. 92 Закону №580 передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Згідно ч.ч. 1 - 4 ст. 93 Закону №580 тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до ч.ч. 8 - 11 ст. 93 Закону №580, поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

З листа ГУ НП в Закарпатській області №38аз/106/2-2022 від 26.12.2022 вбачається, що за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 у ОСОБА_1 була невикористана щорічна основна оплачувана відпустка 3 календарні дні. Однак позивач такий розрахунок вважає помилковим, оскільки, на його думку, така становить 5 календарних днів (4 дні щорічної основної відпустки та 1 день щорічної додаткової відпустки).

Оцінюючи обґрунтованість заявлених позовних вимог в цій частині, суд бере до уваги порядок проведення розрахунку тривалості чергової відпустки, передбачений нормами ч. 4 ст. 93 Закону №580.

Так, з трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що 07 листопада 2015 року останній був прийнятий на службу в поліцію. Тому кількість календарних днів відпустки, право на яку ОСОБА_1 набув у 2015 році, розраховується наступним чином: 45 календарних днів (загальна кількість днів щорічної основної та додаткової відпустки за рік) / 12 місяців * 1 повний місяць служби в 2015 році. Таким чином, загальна кількість днів щорічної основної та додаткової відпустки ОСОБА_1 в 2015 році становить: 45 / 12 * 1 = 4 календарні дні (з урахуванням математичних правил округлення).

Такий розрахунок доводить помилковість тверджень як позивача (що заявляє про наявність у нього права на 5 календарних днів відпустки), так і відповідача (що стверджує про наявність у позивача 3 календарних днів відпустки).

Кількість невикористаних ОСОБА_1 в 2021 році днів щорічної основної та додаткової відпустки сторонами не оспорюється та становить 45 календарних днів.

Спір в даній адміністративній справі виник з приводу невиплати ОСОБА_1 при звільнення зі служби в поліції в 2022 році грошової компенсації за такі дні.

Так, право на отримання грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки гарантоване нормами трудового законодавства.

Зокрема, ст. 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та ст. 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504) передбачено, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Вказане кореспондується також з положеннями спеціального законодавства, що регулюють порядок проходження служби в поліції. Так, відповідно до ч. 10 ст. 93 Закону №580, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Право на своєчасне і в повному обсязі отримання грошового забезпечення та інші компенсаційних виплат відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України є однією з гарантій професійної діяльності поліцейського, передбачених нормами ч. 10 ст. 62 Закону №580.

Не виплату ОСОБА_1 спірної грошової компенсації відповідач аргументує тим, що спірні невикористані відпустки стосувалися періодів, що передували року звільнення, тому норми Закону №580 не передбачають можливість отримання за такі грошову компенсацію.

Вирішуючи обґрунтованість таких доводів суб`єкта владних повноважень, суд враховує правову позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах. Так, питання виплати компенсації за невикористані відпустки при звільненні за роки, що передували року звільнення поліцейського, було предметом неодноразового дослідження Верховного Суду у постановах від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 та від 30.11.2022 у справі №640/85/20.

У вказаних постановах Верховний Суд вказав на те, що правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення ч. 8, 11 ст. 93 Закону №580. Аналізуючи наведені норми законодавства, Суд звернув увагу, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Відповідно до ч. 5 ст. 242, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що ОСОБА_1 мав право на отримання при звільнення зі служби в поліції грошової компенсації за невикористану щорічну основну і додаткову оплачувану відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 тривалістю 4 календарні дні, та за 2021 рік тривалістю 45 календарних днів.

Розмір грошової компенсації за невикористані відпустки розраховується згідно з положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок).

Так, зокрема, відповідно до п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Вказане суперечить проведеному представником позивача в заяві про зміну предмета позову розрахунку. Поряд з цим, з метою повного та ефективного захисту прав позивача, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та провести розрахунок розміру спірної грошової компенсації в порядку, передбаченому Порядком.

Відповідно до архівних відомостей за січень 2021 року - грудень 2022 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останні 12 календарних місяців становить 1060,35 грн. (387028,61 / 365).

Відтак, розмір грошової компенсації за 49 календарних днів невикористаних відпусток становить 51957,15 грн.

Що стосується правомірності невиплати відповідачем при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за не використану соціальну відпустку, передбачену ст. 19 Закону №504, суд зазначає наступне.

Нормами ст. 19 Закону №504 передбачена додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Така відпустка надається щорічно одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків, тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Тобто право на таку додаткову відпустку має один із батьків, що має 2-х та більше дітей.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком двох дітей віком до 15 років, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, позивач має право на отримання додаткової соціальної відпустки, передбаченої ст. 19 Закону №504. Поряд з цим, для реалізації такого права ОСОБА_1 повинен надати роботодавцю докази, що така не була використана у спірному періоді його дружиною, оскільки право на отримання такої обома батьками законодавством не передбачено. В свою чергу роботодавець самостійно встановити вказану обставину не може.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити для отримання додаткової соціальної відпустки. Відтак для підтвердження права на таку відпустку роботодавцю може бути пред`явлено будь-який документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується факт невикористання матір`ю дітей відпустки, передбаченої ст. 19 Закону №504, у спірному періоді.

ГУ НП в Закарпатській області заявляє, що ОСОБА_1 перед звільнення зі служби в поліції з рапортом про виплату грошової компенсації за невикористану в 2021 році додаткову соціальну відпустку не звертався, доказів невикористання такої відпустки матір`ю не надавав. Будь-яких доказів на спростування вказаних тверджень позивач до суду не надав.

Суд зазначає, що наявності в особи 2-х та більше дітей віком до 15 років не є безумовною підставою для реалізації права на отримання такої відпустки. Необхідною умовою є також відсутність факту використання такої відпустки у спірному періоді іншим із батьків.

З огляду на що суд вважає, що ГУ НП в Закарпатській області міг об`єктивно не знати про бажання ОСОБА_1 , як батька, реалізувати права на отримання такої додаткової відпустки. Більше того, позивач рапорт про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку перед звільненням не подавав.

Тому суд вважає, що в даному випадку бездіяльність ГУ НП в Закарпатській області відсутня, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнення, суд зазначає наступне.

Спеціальними законодавчими нормами, які регламентують порядок проходження служби в поліції не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17 та від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Так, статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, нормами трудового законодавства на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Ч. 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висловлювався про можливість стягнення середнього заробітку на підставі ст. 117 КЗпП України одночасно із недоплаченою при звільненні працівнику сумою заробітної плати.

При вирішенні питання щодо суми середнього заробітку, яка підлягає виплаті відповідачем на користь позивача, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Так, у вказаній поставні Велика Палата Верховного Суду вирішила відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Натомість сформовано нову правову позицію, відповідно до якої суд з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Проте за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, при вирішенні цього питання суд повинен враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Також у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 23 грудня 2020 року у справі №825/1732/17, від 23 грудня 2020 року у справі №807/1525/16, від 20 січня 2021 року у справі №200/4185/20-а, від 11 лютого 2021 року у справі №160/13220/19, від 22 липня 2021 року у справі №200/5764/20, від 09 лютого 2023 року у справі № 620/2338/20 Судом зазначено, що у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахування того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Отож залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, згідно з архівними відомостями відповідача розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 складає 1060,35 грн.

Зважаючи на кількість днів затримки розрахунку у період з наступного дня після звільнення позивача по день ухвалення судового рішення, яка складає 157 днів, ураховуючи розмір середнього заробітку позивача (1060,35 грн.), то у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, середній заробіток має становити 166474,95 грн. (1060,35 грн*157).

Однак спірна грошова компенсація буде в рази меншою порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку, у зв`язку з чим наявні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зокрема, істотність частки грошової компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 51957,15 грн/166474,95 грн. (сума грошової компенсації за невикористану відпустку/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,31.

З огляду на що сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 1060,35 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,31 х 157 (робочих днів затримки розрахунку) = 51607,23 грн.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 51607,23 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволення частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з позовом позивач заявив клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в порядку ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, згідно з нормами процесуального законодавства встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є диспозитивним правом, а не обов`язком суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних побоювань невиконання суб`єктом владних повноважень прийнятого судом рішення в майбутньому.

Ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

В клопотанні про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення позивач не навів аргументованих доводів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Отже, суд не вбачає підстав для задоволення заявленого клопотання та встановлення судового контролю за виконання даного рішення.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (місцезнаходження: вул. Ф.Ракоці, буд. 13, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ - 40108913) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні з роботи грошової компенсації за:

- невикористану чергову основну і додаткову щорічну оплачувану відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 тривалістю 4 календарні дні;

- невикористану чергову щорічну основну відпустку за 2021 рік - тривалістю 30 календарних днів;

- невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2021 рік, кількістю 15 календарних днів, відповідно до ч. 3 ст. 93 Закону України "Про Національну поліцію".

3. Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану чергову основну і додаткову щорічну оплачувану відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 тривалістю 4 календарні дні та за 2021 рік тривалістю 45 календарних днів у загальному розмірі 51957,15 грн. (П`ятдесят одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят сім гривень 15 коп.).

4. Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Закарпатській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 04.10.2022 по день ухвалення судового рішення у розмірі 51607,23 грн. (П`ятдесят одна тисяча шістсот сім гривень 23 коп.).

5. В решті позову відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (місцезнаходження: вул. Ф.Ракоці, буд. 13, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ - 40108913) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 536,80 грн. (П`ятсот тридцять шість гривень 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін