Справа № 580/3448/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2023-03-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3448/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Гаврилюк В.О., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в Черкаській області ) в якому просив:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Черкаській області щодо зменшення пенсії позивачу із 4596 грн. 63 коп. до 2580 грн. 60 коп.;

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Черкаській області щодо самовільного, без згоди позивача, перерахування основного розміру пенсії відповідно ч. 2 ст. 27 Закону України № 1058;

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Черкаській області щодо не перерахування позивачу доплати за кожний повний рік роботи понад 20 років у розмірі 1% заробітку із 01.01.2018;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Черкаській області поновити раніше встановлений розмір основної пенсії, обчисленої відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 1058 та відшкодувати позивачу недоплачену суму із 01.07.2019;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Черкаській області провести позивачу перерахунок та доплату за кожний повний рік роботи понад 20 років в розмірі 1% заробітку, визначеного ч. 1 ст. 27 Закону України № 1058 із 01.01.2018 та виплатити різницю між нарахованою сумою та фактично отриманою.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року значений позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Черкаській області щодо застосування ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зменшення ОСОБА_1 розміру пенсії під час її перерахунку на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11.09.2018 у справі № 2340/3196/18.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Черкаській області прийняти рішення по перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01.01.2018 року, відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням надбавки за понаднормативний стаж роботи в розмірі 1% від заробітку за кожний повний рік роботи понад 20 років та провести виплату перерахованої пенсії з урахуванням проведених виплат.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги ГУ ПФУ в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час перегляду даної справи Верховним Судом, касаційна інстанція зазначила, що ключовим правовим питанням, на яке слід було відповісти судам для правильного вирішення спору, є те, чи правомірно відповідач зменшив позивачеві розмір пенсії після її перерахунку на виконання судового рішення у справі № 2340/3196/18, що прямо суперечить пункту 4 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV та пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2148-VIII.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Черкаській області, починаючи з 14.08.2001 року, та отримує пенсію за віком на пільгових умовах, як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році.

Постановою Звенигородського районного суду від 20.07.2011 року по справі № 2-а4417/11, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2012, зобов`язано Управління Пенсійного фонду Україна в Звенигородському районі Черкаської області здійснити нарахування ОСОБА_1 пенсії, згідно з ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та абз. 2 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування» шляхом збільшення пенсії на 1% заробітку за кожний повний рік стажу роботи понад установлений мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (20 років для чоловіків), та здійснити виплату з 17.11.2010, з урахуванням проведених виплат.

На виконання вказаного судового рішення відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача, починаючи з 17.11.2010 року, із збільшенням розміру пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад 20 років.

01.01.2018 відповідач припинив виплату пенсії у вище встановленому розмірі.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11.09.2018 року по справі № 2340/3196/18, зокрема, зобов`язано ГУ ПФУ в Черкаській області провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії, з урахуванням доплати за кожний повний рік стажу понад 20 років в розмірі 1% заробітку, починаючи з 01.01.2018 року.

На виконання вказаного рішення суду, розпорядженням від 11.05.2019 року пенсійним органом проведено перерахунок пенсії позивача та визначено розмір, з 01.01.2018 року - 2395,80 грн., з 01.12.2018 року - 2470,05 грн., а з 01.07.2019 року - 2580,60 грн.

19.07.2019 року листом № 65296/03-07 ГУ ПФУ в Черкаській області у відповідь на заяву ОСОБА_1 від 10.07.2019 року, повідомило, що з 01.01.2018 року, відповідно до рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11.09.2018 року по справі № 2340/3196/18 проведено перерахунок пенсії, згідно з нормами ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції чинній з 01.10.2017, а саме відповідно ч. 2 ст. 27 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують права позивача, останній звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час проведення перерахунку пенсії позивача, відповідачем протиправно застосовано ч. 2 ст. 27 Закону 1058 та зменшено розміру пенсії позивачеві під час її перерахунку на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11.09.2018 у справі № 2340/3196/18.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

На підставі ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, чинній до 11.10.2017, право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку.

11.10.2017 у набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо підвищення пенсії від 03.12.2017 № 2148-VIII (далі по тексту - Закон № 2148), яким норму ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено у такій редакції:

«Право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку, у разі призначення пенсії на умовах частини 2 статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Тобто, з моменту набрання чинності Законом № 2148 - 11.10.2017 року, призначення пенсії із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років для чоловіків та 15 років для жінок, які віднесенні до категорій 1, 2, 3, 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, але не вище 75 процентів заробітку, здійснюється лише за умови призначення пенсії на умовах ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно, до 01.01.2018 позивач на виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 20.07.2011 року по справі № 2-а4417/11 отримував пенсію, згідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 1058, з урахуванням ч. 2 ст. 56 Закону № 796, тобто із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років.

Разом з тим, з 01.01.2018, тобто після набрання чинності Законом № 2148 відповідач почав виплачувати позивачеві пенсію без урахування положень ч. 2 ст. 56 Закону № 796, оскільки умовою для застосування вказаної норми є отримання пенсії на підставі ч. 2 ст. 27 Закону № 1058.

У рішенні Черкаський окружний адміністративний суд від 11.09.2018 року по справі № 2340/3196/18, зазначив, що постанова Звенигородського районного суду Черкаської області у справі № 2-а4417/11 прийнята 20.07.2011, тобто до набрання ним чинності Законом № 2148, яким доповнено ч. 2 ст. 56 Закону № 796 словами у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Таким чином, Закон № 2148 та зміни, що ним внесені до інших законодавчих актів України, не можуть застосуватися до спірних правовідносин, на вирішення яких була прийнята постанова Звенигородським районним судом Черкаської області 20.07.2011 у справі № 2-а4417/11.

Отже, внесення змін до ч. 2 ст. 56 Закону № 796 та доповнення її словами і цифрами у разі призначення пенсії на умовах частини 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не могло бути підставою для відповідача для здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 без урахування ч. 2 ст. 56 Закону № 796 та невиконання судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції, взявши до уваги висновки викладені Верховним Судом в постанові від 15.09.2022 року в даній справі, дослідивши матеріали справи та доводи сторін, зазначає, що на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11.09.2018 у справі № 2340/3196/18, розпорядженням від 11.05.2019 року ГУ ПФУ в Черкаській області проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 , який не відповідає ч. 2 ст. 27 Закону № 1058 та ч. 2 ст. 56 Закону № 796.

Тобто, відповідачем до спірних правовідносин застосовано норму ч. 2 ст. 56 Закону № 796, у редакції після 11.10.2017, на протиправності чого наголошено у рішенні Черкаського окружного адміністративного суду від 11.09.2018 у справі № 2340/3196/18, яке набрало законної сили.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджує висновки суду першої інстанції про протиправність дій пенсійного органу щодо застосування для обрахунку пенсії позивача ч.2 ст.27 Закону № 1058, під час її перерахунку, на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11.09.2018 року по справі № 2340/3196/18.

Крім того, до моменту проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 , на виконання вказаного рішення суду, розмір пенсії останнього становив 4596,63 грн., однак після перерахунку визначено її розмір з 01.01.2018 року - 2395,80 грн., з 01.12.2018 року - 2470,05 грн., з 01.07.2019 року - 2580,60 грн., що вказує на значне зменшення пенсії позивача.

Правовими положеннями п. 4 Прикінцевих положень Закону № 1058 регламентовано, що у разі якщо внаслідок перерахунку пенсії за нормами цього Закону її розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

Аналогічна норма закріплена також у п. 2 Прикінцевих положень Закону № 2148.

Таким чином, вказаними нормами прямої дії закладені законодавцем з метою уникнення зменшення розміру раніше призначених пенсій.

Відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2015 року № 8-рп/2005 зазначено, що звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірювальних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Отже, ГУ ПФУ в Черкаській області здійснюючи перерахунок пенсії, на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11.09.2018 у справі № 2340/3196/18, протиправно та незаконно не врахував норми п. 4 Прикінцевих положень Закону № 1058 та п. 2 Прикінцевих положень Закону № 2148, що призвело до зменшення розміру пенсії ОСОБА_1 та порушення законних прав та інтересів останнього.

Таким чином, законним є висновок суду першої інстанції, що для відновлення порушеного права позивача та належного захисту законних прав та інтересів останнього, існує необхідність виходу за межі позовних вимог і зобов`язати ГУ ПФУ в Черкаській області прийняти рішення по перерахунок пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01.01.2018 року, відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 1058 та ч. 2 ст. 56 Закону № 796, з урахуванням надбавки за понаднормативний стаж роботи в розмірі 1% від заробітку, за кожний повний рік роботи понад 20 років та провести виплату перерахованої пенсії з урахуванням проведених виплат.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

При цьому, судом враховуються висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Каіч та інші проти Хорватії», в якому ЄСПЛ зазначив, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74).

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 08.03.2023 року