Справа № 420/2308/21
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2023-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/2308/21

Категорія: 112010200 Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 12.12.2022 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглянута згідно п.1 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду (далі ГУПФ) України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено в повному обсязі. Визнано протиправними дії ГУПФ України в Одеській області щодо обмеження призначеної відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" ОСОБА_1 пенсії по інвалідності максимальним розміром. Зобов`язано ГУПФ України в Одеській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 різниці між перерахованою та виплаченою пенсією за період з 01 січня 2018 року по 30 листопада 2020 року.

Рішення набрало законної сили 27 травня 2021 року та на його виконання 09 червня 2021 року видано виконавчі листи.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року заяву ОСОБА_1 (від 07 лютого 2022 року за вх.№7785/22) про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності ГУПФ України в Одеській області, суб`єкта владних повноважень боржника при виконанні рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2020 року у справі №420/2308/21; здійснення судового контролю за виконанням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2020 року у справі №420/2308/21, зобов`язання ГУПФ України в Одеській області суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення від 26 квітня 2021 року у справі №420/2308/21, повернуто заявнику без розгляду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2022 року ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року скасовано. Матеріали заяви ОСОБА_1 про здійснення судового контролю за виконанням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі №420/2308/21 (в порядку ст. 382 КАС України), направлено до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Окремою ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року задоволено заяву ОСОБА_1 (від 07 лютого 2022 року за вх.№7785/22) про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень боржника при виконанні рішення суду, у порядку ст. 383 КАС України. Визнано протиправними дії ГУПФ України в Одеській області щодо не виплати у повному обсязі ОСОБА_1 , на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі №420/2308/21, різниці між перерахованою та виплаченою пенсією за період з 01 січня 2018 року по 30 листопада 2020 року. Зобов`язано ГУПФ України в Одеській області вжити заходи щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, а саме не виконання у повному обсязі Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі №420/2308/21, протягом 30 календарних днів з дня отримання копії даної окремої ухвали.

30 листопада 2022 року до Одеського окружного адміністративного суду від відповідача ГУПФ України в Одеській області надійшов звіт про виконання рішення (вхід.№ЕП/36819/22).

Так, згідно вказаного звіту ГУПФ України в Одеській області вказало, що Головним управлінням на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року, та з урахуванням постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі №420/2308/21, ОСОБА_1 04 жовтня 2021 року проведено нарахування різниці пенсії між перерахованою та виплаченою пенсією за період з 01 січня 2018 року по 30 листопада 2020 року. Розмір пенсії позивача станом на 01 листопада 2021 року становив 18 351,67 грн. Сума доплати за період з 01 січня 2018 року по 30 листопада 2020 року з урахуванням фактично виплачених сум склала 40 402,86 грн. та обліковується в автоматичних базах даних обробки пенсійної документації. Також, відповідач зазначив, що 29 листопада 2022 року ГУПФ України в Одеській області звернулося до Пенсійного фонду України щодо формування бюджетного запиту для виділення коштів з бюджету з метою виплати грошових коштів позивачеві.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року прийнято звіт ГУПФ України в Одеській області (від 30 листопада 2022 року вхід. №ЕП/36819/22) про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року, з урахуванням постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі №420/2308/21.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги:

- при постановленні судового рішення не з`ясовано всіх обставин, що мають значення для справи, а наведені в письмовій заяві від 09 грудня 2022 року ґрунтовні доводи з посиланням на належні та допустимі докази, засвідчені копії яких відповідно до положень ч.ч.4, 5 ст. 94, ст. 161 КАС України позивачем було надано до суду першої інстанції в якості письмових доказів обґрунтованості та правомірності заявлених позовних вимог, залишились поза увагою суду. Суд першої інстанції мав належним чином дослідити доводи заяви по суті і надати їм правову оцінку та за результатами ухвалити судове рішення;

- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Так, за умов допущених порушень процесуальних норм права, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про виконання у повному обсязі ГУПФ України в Одеській області в межах наявної компетенції рішення суду від 26 квітня 2021 року у справі №420/2308/21 та можливе прийняття звіту від 30 листопада 2022 року №1500-0505-7/124055, з урахуванням постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі №420/2308/21. Слід зауважити, що 16 вересня 2021 року П`ятий апеляційний адміністративний суд жодного судового рішення у справі №420/2308/21 не приймав;

- посадовими особами ГУПФ України в Одеській області при здійсненні нарахування різниці між перерахованою та виплаченою пенсією за період з 01 січня 2018 року по 30 листопада 2020 року прийняте протиправне рішення, вчинено дії (бездіяльність) по зменшенню її розміру шляхом протизаконного обмеження пенсії по інвалідності максимальним розміром, незважаючи що рішенням суду від 26 квітня 2021 року такі дії вже були визнані протиправними. Підтвердженням зазначеному є лист-повідомлення №1500-0405-5/144620 від 18 листопада 2021 року ГУПФ України в Одеській області боржника про виконання рішення суду від 26 квітня 2021 року у справі №420/2308/21, зміст якого полягав у проведенні Головним управлінням 04 жовтня 2021 року перерахунку пенсії з 01 січня 2018 року по 30 листопада 2021 року та визначенні грошової суми невиплаченої частини пенсії у зменшеному розмірі 40 402,86 грн. Тобто, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі №420/2308/21 та вимогу викладену в резолютивній частині окремої ухвали суду від 31 жовтня 2022 року щодо виконання у повному обсязі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі №420/2308/21 протягом 30 календарних днів з дня отримання копії окремої ухвали суду від 31 жовтня 2022 року, на час звернення позивача з письмовою заявою від 09 грудня 2022 року до суду першої інстанції відповідачем у повному обсязі не було виконано;

- при постановленні ухвали від 12 грудня 2022 року залишились факти, що не виконання ГУПФ України в Одеській області, як суб`єктом владних повноважень, належним чином рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року, що набуло чинності з 27 травня 2021 року та є обов`язковим до виконання, оскільки ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України; судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відзиву на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходило.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ГУПФ України в Одеській області ОСОБА_1 сформований розрахунок на доплату пенсії ОСОБА_1 з січня 2018 року по листопад 2020 року. Всього сума доплати складає 40 402,86 грн.

Також, суд першої інстанції враховував, що ГУПФ України в Одеській області звернулось до Пенсійного фонду України із запитом від 29 листопада 2022 року щодо виділення грошових коштів для виплати за рішенням суду ОСОБА_1 в сумі 40 402,86 грн.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що ст. ст. 382, 383 КАС України (два види судового контролю) мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що ГУПФ України в Одеській області в межах наявної компетенції виконано рішення суду, суд першої інстанції вважав за можливе прийняти звіт ГУПФ України в Одеській області про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року, з урахуванням постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі №420/2308/21, з урахуванням чого вважати рішення виконаним ГУПФ України в Одеській області у повному обсязі.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 14 77, 370, ч.ч.2, 4 ст. 372, ч.ч.1, 2 ст. 382 КАС України, пп.пп.4-5 п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року №28-2.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 14 КАС України передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ч.2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення ст. 6 Конвенції, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Як неодноразово підкреслював Суд, органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення.

Так, у рішенні по справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece) від 19.03.1997, заява №18357/91, Суд зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб п.1 ст. 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу для цілей ст. 6.

Тобто, правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з положеннями ст. 129-1 Конституції України.

Статтею 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно ч.ч.2, 4 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Невиконання рішення суду на протязі тривалого часу є порушенням права на справедливий судовий розгляд, що є порушенням Конвенції по правам людини.

Процесуальне законодавство визначає наступні види судового контролю за виконанням судового рішення, а саме, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (ст. 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України).

Тобто КАС України передбачено спеціальні норми, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення.

В силу вимог ч.ч.1, 2 ст. 382 КАС України, Суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу (ч. 8 ст. 382 КАС України).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Як встановлено з матеріалів справи рішення у даній справі набрало законної сили, однак наразі у повному обсязі відповідачем залишилось невиконаним, зокрема було проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з січня 2018 року по листопад 2020 року. Водночас, сума доплати 40 402,86 грн заборгованості відповідача перед позивачем наразі фактично не виплачена.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач обґрунтовує часткове виконання судового рішення у цій справі відсутністю відповідного фінансування з боку Державного бюджету України та зазначає, що інформацію про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі №420/2308/21 та про суму нарахованих але не виплачених коштів (потребу) надано Пенсійному фонду України шляхом включення до реєстру судових рішень, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету України підсистеми "Реєстр судових рішень" ІКІС ПФУ. На підтвердження вчинених в матеріалах справи наявні копія рішення ГУПФ України в Одеській області про перерахунок грошового утримання, розрахунок заборгованості та витяг з реєстру судових рішень. (а.с.26-27)

Крім того, пп.пп.4-5 п.4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року №28-2 (далі Положення №28-2), Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань: забезпечує ведення бухгалтерського обліку з виконання доходів і видатків, кошторису видатків на утримання управління Фонду та своєчасно складає і в установленому порядку подає затверджену звітність головним управлінням Фонду.

Отже, пенсійні виплати здійснюються ГУПФ України в Одеській області виключно за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством. Інших фінансових можливостей, крім зазначених, для здійснення виплат управління не має.

Виділення коштів із державного бюджету на фінансування даної бюджетної програми не залежить від територіального органу Пенсійного фонду України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 23 БК України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України.

Відповідно п.п.20, 29 БК України, взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушеннями бюджетного законодавства.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що невиконання судового рішення ГУПФ України в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 23 квітня 2020 року у справі №560/523/19, від 07 листопада 2019 року у справі №420/70/19, від 24 січня 2018 у справі №405/3663/13-а.

Крім того, колегія суддів також враховує правові висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №704/1547/17, відповідно яких за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту можна, зокрема, встановити новий строк подання звіту. Тобто, суд вправі вжити заходів реагування судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту. Для підтвердження мотивації такого підходу потрібно керуватися абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009, де зазначено, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини, а виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Що стосується клопотання позивача про накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, колегія враховує наступне.

Відповідно ч.2 ст. 382 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У своєї постанові від 26 листопада 2020 року у справі №361/2109/17 Верховний Суд дійшов висновку, що:

"35. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень штрафних санкцій є заходом для забезпечення права громадян на судовий захист у разі невиконання рішення суду. Для того щоб накласти штраф на керівника суб`єкта владних повноважень, суд повинен встановити, що рішення суду не виконано та з`ясувати причини її невиконання.

36. Суд має право, але не зобов`язаний накладати штраф. Якщо під час судового розгляду цього питання буде встановлено, що посадова особа або орган, відповідальні за виконання рішення, діяли добросовісно, то саме лише невиконання судового рішення не містить складу правопорушення, за яке можлива юридична відповідальність у вигляді штрафу.

37. Тобто, обов`язковою умовою для накладення на керівника суб`єкта владних повноважень штрафу є встановлення для такого суб`єкта владних повноважень строку на подання звіту про виконання судового рішення та в подальшому неподання такого звіту у встановлений строк.

38. Специфіка застосування штрафної санкції полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює та яким не забезпечено виконання судового рішення у встановлений строк.

39. Зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, пов`язані з невиконанням судового рішення в цій справі.

40. За своєю правовою природою накладення судом штрафу за не виконання рішення суду є заходом процесуального примусу, передбаченого статтею 144 КАС України, з метою спонукання відповідних осіб до добросовісного виконання процесуальних обов`язків, зокрема, в частині накладеного судом обов`язку щодо подання звіту про виконання рішення суду, що обумовлено обов`язковістю виконання судового рішення як важливої складової права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтями 14 та 370 КАС України.".

Колегія суддів також зазначає, що можливість накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або у разі неподання такого звіту. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду з урахуванням характеру спірних правовідносин та фактичних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 23 квітня 2020 у справі № 560/523/19.

Враховуючи наведене, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що якщо під час судового розгляду питання про накладення штрафу буде встановлено, що посадова особа або орган, відповідальні за виконання рішення, діяли добросовісно, то саме лише невиконання судового рішення не містить складу правопорушення, за яке можлива юридична відповідальність у вигляді штрафу. Тобто, обов`язковою умовою для накладення на керівника суб`єкта владних повноважень штрафу є встановлення для такого суб`єкта владних повноважень строку на подання звіту про виконання судового рішення та в подальшому неподання такого звіту у встановлений строк або не вчинення дій, спрямованих на виконання рішення.

Таким чином, якщо суб`єктом владних повноважень подано звіт, але рішення суду в повному обсязі не виконане, проте суб`єкт владних повноважень вчинив всі залежні від нього дії для виконання судового рішення, суд повинен встановити новий строк для подання звіту про виконання такого рішення, що й було у даному випадку зроблено судом попередньої інстанції.

Колегія суддів, проаналізувавши наявні у матеріалах справи письмові докази, не вбачає умисних винних дій керівника суб`єкта владних повноважень, що спрямовані на ухилення від виконання рішення суду, а тому до нього на теперішній час не можуть бути застосовані санкції, передбачені ст. 382 КАС України.

Посилання апелянта на судові рішення, прийняті П`ятим апеляційним адміністративним судом у інших справах, колегія суддів також відхиляє, оскільки такі жодним чином не стосуються спірних у даній справі правовідносин, не доводять тверджень позивачки щодо наявності в діях посадових осіб ГУПФ України в Одеській області умисних протиправних дій щодо невиконання судового рішення у даній справі.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про прийняття звіту

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати під час вирішення спірного питання відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, ч.3 ст. 312, ч.4 ст. 320, ст.ст. 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 березня 2023 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.