Справа № 280/4725/22
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2023-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 березня 2023 року м. Дніпросправа № 280/4725/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2022 року (суддя Садовий І.В., повне судове рішення складено 23 вересня 2022 року) в справі № 280/4725/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі ГУ ДПС) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-58190-50-У від 11 листопада 2019 року в розмірі 26 539,26 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2022 року позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-58190-50-У від 11 листопада 2019 року в розмірі 26 539,26 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт вважає, що позивач, будучи зареєстрованим як фізична особа-підприємець та не будучи особою, яка звільняється від сплати єдиного внеску, зобов`язаний визначати базу нарахування та сплачувати єдиний внесок у розмірі, не меншому за розмір мінімального страхового внеску.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що станом ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем з 06 серпня 2013 року. 09 вересня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців внесено запис про припинення позивачем підприємницької діяльності на підставі власного рішення фізичної особи - підприємця.

ГУ ДПС у Запорізькій області 11 листопада 2019 року сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-58190-50У, відповідно до якої станом на 16 січня 2020 року заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка обліковується у інтегрованій картці платника податків, становить 26 539,26 грн.

Судом першої інстанції досліджено копію трудової книжки серії НОМЕР_1 та встановлено, що у період, за який позивачу нараховано борг по сплаті єдиного внеску, а саме 2017-2019 роки, позивач працювала в якості найманого працівника на ПрАТ «Запоріжтрансформатор» та ТОВ «Профайн Україна», що також підтверджується довідкою ТОВ «Профайн Україна» №136/08-02 від 04 серпня 2022 року, відповідно до якої позивач з серпня 2017 року і по теперішній час працює на посаді начальника відділу декларування та митного оформлення експортно-імпортних вантажів підприємства.

Довідкою Пенсійного фонду України щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5 від 03 серпня 2022 року) підтверджено що в період, який охоплює оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки), позивач була найманим працівником на ПрАТ «Запоріжтрансформатор» та ТОВ «Профайн Україна», та у цей період роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач у спірний період є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї регулярно нараховував та сплачував роботодавець, що в свою чергу, виключає обов`язок позивача щодо сплати нею єдиного внеску за вказаний період, тому скасував вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-58190-50-У від 11 листопада 2019 року на суму 26 539,26 грн.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ) зареєстрована як фізична особа-підприємець 06 серпня 2013 року.

До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 09 вересня 2020 року внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 за власним рішенням.

ГУ ДПС 11 листопада 2019 року прийнято вимогу (недоїмки) №Ф-58190-50 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 26 539,26 грн. за період з 2017 2019 роки.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-58190-50 від 11 листопада 2019 року ГУ ДПС направлена для примусового виконання як узгоджена, до номеру вимоги додана позначка «У» (узгоджена).

Записами трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 підтверджено, що у період, за який позивачу нараховано борг по сплаті єдиного внеску, а саме 2017-2019 роки, позивач була найманим працівником, перебуваючи в трудових відносинах з ПрАТ «Запоріжтрансформатор» та ТОВ «Профайн Україна».

Відповідно до довідки ТОВ «Профайн Україна» №136/08-02 від 04 серпня 2022 року ОСОБА_1 з серпня 2017 року і по теперішній час працює на посаді начальника відділу декларування та митного оформлення експортно-імпортних вантажів підприємства.

Індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків підтверджено факт виплати позивачу доходу третіми особами (роботодавцями), а також нарахування та перерахування єдиного внеску за період з 2017 року по 1 квартал 2020 року.

В інтегрованій картці платника ОСОБА_1 обліковується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 26 539,26 грн.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є правомірність нарахування єдиного внеску фізичній особі-підприємцю, який не здійснює підприємницьку діяльність та не отримує доходу від підприємницької діяльності, та одночасно перебуває у трудових відносинах з юридичною особою (є застрахованою особою та за нього роботодавцем сплачується страховий внесок).

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 якого недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена територіальними органами Пенсійного фонду України у випадках, передбачених цим Законом.

Платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI).

Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються положеннями Закону про оплату праці, та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI).

Також платниками єдиного внеску, як зазначено у пункті 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Верховним Судом в постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 440/2149/19 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Таким чином, зважаючи на те, що позивач в періоді, за який сформовано оскаржену вимогу, була найманим працівником, тобто застрахованою особою, а платником єдиного внеску (роботодавцем) за нього сплачувався єдиний внесок щомісячно, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність оскарженої вимоги.

Доводи апелянта стосовно того, що фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно є найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичну особу-підприємця, а факт перебування позивача в трудових відносинах не звільняє позивача від обв`язку сплати єдиного внеску, спростовані приведеною вище правовою позицією Верховного Суду, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України має враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права.

Доводи апелянта стосовно того, що робота позивача за трудовим договором на підприємстві не виключає можливості здійснення ним підприємницької діяльності, а Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не передбачено звільнення від сплати єдиного внеску фізичної особи-підприємця, яка одночасно є найманим працівником, спростовані приведеними вище висновками суду, а також тим фактом, що відповідачем не надано доказів отримання позивачем доходу від провадження підприємницької діяльності в період, коли він був найманим працівником.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, встановлених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2022 року в справі № 280/4725/22 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2022 року в справі № 280/4725/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 06 березня 2023 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 06 березня 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко