Справа № 480/8349/22
Суддя: С.М. Гелета
Дата ухвалення: 2023-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 березня 2023 року Справа № 480/8349/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Гелети С.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасувати рішення, зобов`язання вчинити дії,
Позовні вимоги обґрунтовані тим, відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зазначає, що знаходиться на території України на законних підставах, а тому відповідно до Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в області пенсійного забезпечення від 13.03.1992 має право на призначення пенсії. Позивач вважає відмову у призначенні пенсії протиправною та такою, що порушує права на отримання пенсійних виплат.
Відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, відзиву на позов не надав.
Судом було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Судом витребувано копію пенсійної справи позивача у ГУ ПФУ в Сумській області. Від ГУ ПФУ в Сумській області надійшли матеріали з електронної пенсійної справи позивача.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , як іноземець, що має з 16.08.2004 посвідку на постійне місце проживання в Україні, звернулась до відповідача із заявою від 09.09.2022 про призначення пенсії за віком на території України.
Рішенням ГУ ПФУ у Київській області від 16.09.2022 №53 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком з посиланням на ст.ст. 1,7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в області пенсійного забезпечення від 13.03.1992 у зв`язку із відсутністю документів та інформації про припинення виплати пенсії позивачу за попереднім місцем проживання.

Не погоджуючись із прийнятим ГУ ПФУ у Київській області рішенням від 16.09.2022 №53, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон) іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином призначення і виплата пенсій громадянам інших країн, які переїхали на постійне проживання до України, здійснюється згідно із пенсійним законодавством України, яке складається із Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон), інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Міжнародними договорами (угодами), укладеними Україною з іншими країнами, в частині призначення та виплати пенсій, розподіляються на два види, якими визначено умови пенсійного забезпечення за територіальним принципом (договори, за якими витрати на виплату пенсій здійснює держава, на території якої проживає отримувач), або за пропорційним принципом (договори, за якими кожна договірна сторона призначає та виплачує пенсію за відповідний страховий (трудовий) стаж, набутий на території держави цієї сторони).

Таким чином відповідно до договорів, що базуються на територіальному принципі, витрати на виплату пенсій здійснює держава, на території якої проживає отримувач.

В спірних правовідносинах, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії відповідачем зазначено норми Угоди про гарантії прав таким громадянам в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 ( далі Угода від 13.03.1992), зокрема факт відсутності у територіального органу Пенсійного фонду України інформації про припинення виплати пенсії позивачу за попереднім місцем проживання.

Відповідно до статті 1 Угоди від 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

На час звернення позивача до суду, а також на час розгляду справи в суді, постановою КМУ від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» було вирішено вийти з Угоди від 13.03.1992. Разом із тим, зазначені обставини відповідачем не досліджувалися, не були підставою для прийняття спірного рішення.

В даному випадку, на час прийняття спірного рішення згідно ст. 6 Угоди від 13.03.1992 призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Відповідно до ст. 7 Угоди від 13.03.1992 при переселенні пенсіонера в межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера. Розмір пенсії переглядається відповідно до законодавства держави учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Позивачем в адміністративному позові зазначається, що 16.08.2004 в органах УДМС в Сумській області позивачем було отримано тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , яка є безстроковою, зазначено адресу реєстрації з 27.08.2004 с.Н.Сироватка Сумського району.

Разом із тим, як зазначено в адміністративному позові позивачу до 24.02.2022 нараховувалася та отримувалася пенсія за попереднім місцем реєстрації (згідно відмітці в національному паспорті позивач зареєстрована з 14.12.2004), але доказів того, що позивачу в подальшому, в т.ч. і після 24.02.2022 , чи на час подання заяви до відповідача не нараховується та не виплачується пенсія матеріали справи не місять, до відповідача надано не було.

Стосовно посилання позивача на те, що на даний час позивач позбавлена можливості направити запит про припинення виплати пенсії та отримати відповідну інформацію про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту Угоди від 13.03.1992 між державами учасницями Угоди не було досягнуто умов призначення, нарахування та виплату пенсії особі в подвійному розмірі, тобто перебування на пенсійному обліку та виплата особі одночасно пенсії у двох державах-учасниць Угоди від 13.03.1992.

В даному випадку, пенсія позивачу призначена, нарахування та виплата не припинена, а не отримання коштів з будь-яких підстав не свідчить про припинення нарахування та виплату пенсії позивачу. Неотримання пенсійних виплат позивачем не спростовує факт знаходження на відповідному обліку пенсійного фонду.

Фактично позивач і на даний час знаходиться на пенсійному обліку в країні громадянства, в якій позивачу не припинено нарахування пенсії. Як зазначено вище, жодної довідки чи іншого документу про неотримання пенсії за попереднім постійним місцем призначення, нарахування та виплати позивачем до відповідача не подано.

Таким чином позивач, яка є громадянином іншої країни, у відповідності до Угоди від 13.03.1992 мала право в разі переселення з 24.02.2022 на постійне місце проживання в Україну, в межах держав-учасниць Угоди від 13.03.1992 надати відповідну заяву щодо призначення пенсії з переглядом розміру таких виплати.

Нормами Угоди від 13.03.1992 передбачено, що в разі переселення пенсіонера в межах держав учасниць Угоди переглядається розмір пенсії пенсіонеру відповідно до законодавства держави - учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Таким чином Угодою від 13.03.1992 передбачено, що у разі зміни пенсіонером місця свого проживання, у такому випадку переглядається розмір пенсії пенсіонеру, а не призначається нова пенсія, відповідно до законодавства держави-учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Угоди від 13.03. 1992 для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Відповідно до абз. 2, 3 ст. 6 Угоди від 14.01.1993 трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох сторін, взаємно визначається сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Частиною 2 ст. 4 Угоди від 15.04.1994 передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається сторонами.

Отже, системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Реалізація припинення пенсії в попередній країні законодавством України не врегульована, проте наявність в п. 1. 1. Порядку 22-1 посилання на існування заяви про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання вказує на запуск реалізації такого механізму саме через подання відповідної заяви, яку позивачем не було подано.

Також позивачем не надано жодний документ про те, що позивач не перебуває на даний час на обліку в органах пенсійного забезпечення країни громадянства як отримувач пенсії.

Натомість обов`язок подання такого документу покладено на особу, яка звертається із заявою про отримання пенсії, оскільки такий документ необхідно надати до заяви про призначення пенсії для долучення органом, що призначає пенсію, у відповідності до п. п. 9 п. 2.1 розділу ІІ «Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший» Порядку №22-1.

Так, відповідно до п. п. 9 п.2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 (в редакції Постанови Пенсійного фонду № 13-2 від 30.07.2015; із змінами, внесеними згідно з Постановою Пенсійного фонду № 25-1 від 16.12.2020; в редакції Постанови Пенсійного фонду № 33-1 від 25.11.2021) передбачено, що до заяви про призначення пенсії, крім інших документів, надається документ, який свідчить про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення Російської Федерації як одержувач пенсії.

Порядком 22-1 не передбачено обов`язку виключно територіальній орган Пенсійного Фонду України робити запити, додавати до заяви про призначення пенсії одержаний на запит саме територіального органу Пенсійного фонду України відповідного документу про те, що особа, яка звертається за отриманням пенсії не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення.

Зазначеною нормою не передбачено отримання позивачем такого документу виключно на підставі запиту органу, що призначає пенсію.

Такий обов`язок надати зазначений документ покладено на особу, яка звертається із заявою про призначення пенсії, оскільки такий документ повинен надаватися саме заявником в додатках до заяви про призначення пенсії, а вже доданий документ долучається органом, що призначає пенсію.

В даному випадку, позивачем не надано до заяви необхідних документів, а саме документ про те, що позивач не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення в іншій країні і позивачу припинено виплату пенсії за попереднім місцем отримання.

Докази того, що позивач повідомив належним чином орган пенсійного фонду за попереднім місцем проживання (який продовжує нараховувати пенсію позивачу) про переселення пенсіонера в межах держав-учасниць Угоди відповідно до ст. 7 Угоди від 13.03.1992, територіальним органом ПФУ не було отримано, нарахування та виплата пенсії позивачу за попереднім місцем проживання не припинена.

При цьому як зазначено вище, відповідно до ст. 7 Угоди від 13.03.1992 при переселенні пенсіонера в межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії припиняється, а розмір пенсії переглядається.

Стосовно посилання позивача на те, що між державами було розірвано дипломатичні стосунки, що позбавляє право позивача направити запит про припинення виплат пенсії та отримання відповідної інформації про припинення виплат, суд зазначає, що в даному випадку позивач є громадянином іншої держави, до якої позивачу не заборонено в`їзд, не заборонено відповідне листування з країною громадянства, громадянство іншої держави у позивача не припинено, позивач самостійно на власний розсуд не використала своє право на припинення відповідних пенсійних виплат чи переведення виплати пенсії за новим місцем проживання в Україні під час дії Угоди від 13.03.1992. Позивач, незважаючи на отриману 16.08.2004 посвідку про постійне місце проживання в Україні, продовжувала отримувала пенсію за межами України, нарахування не припинено і на час прийняття спірного рішення.

Крім того, в заяві від 09.09.2022 позивач не зазначає, що їй припинена виплата пенсії, а лише зазначає виключно про неможливість її отримати у зв`язку із припиненням дипломатичних відносин між державами. Тобто позивач не заперечує, що таке нарахування їй здійснюється, пенсійні виплати нараховуються за місцем пенсійного обліку на території країни громадянства.

Відповідно до положень статті 3 цієї Угоди всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за даною Угодою, несе держава, яка надає забезпечення. Взаємні розрахунки не здійснюються, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами. Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть встановлені законодавством держав - учасників Угоди.

Відповідно до ст. 7 Угоди при переселенні пенсіонера в межах держав - учасників Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера. Розмір пенсії переглядається у відповідності до законодавства держави - учасника Угоди за новим місцем проживання з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Статтею 8 Угоди передбачено, що органи, які здійснюють пенсійне забезпечення в державах - учасниках Угоди, співпрацюють одне з одним в порядку, визначеному за угодою між їх центральними органами.

Виходячи з наведених норм, суд зазначає, що особа не має права на одночасне призначення, нарахування та отримання пенсії в декількох державах учасників Угоди відповідно до норм Угоди від 13.03.1992.

В даному випадку, позивач не позбавлена права надання територіальному органу Пенсійного фонду України відповідної заяви разом із документами, в т.ч. які свідчить про те, що позивач не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення за попереднім місцем проживання як одержувач пенсії, чи позивачу виплата пенсії за попереднім місцем проживання припинено, як то передбачено нормами Порядку №22-1 та Угоди від 13.03.1992.

Стосовно посилання позивача на судову практику суду першої інстанції, суд зазначає, що в даному випадку, у відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковими для врахуванню судом висновки Верховного Суду, які підлягають застосуванню при розгляді справи.

Враховуючи вищезазначене, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим в задоволенні адміністративного позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 16.09.2022 №53; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.09.2022, з урахуванням висновків суду відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Гелета