Справа № 160/12670/22
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2023-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

28 лютого 2023 року м. Дніпросправа № 160/12670/22

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),
суддів: Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2022 року, (суддя суду першої інстанції Калугіна Н.Є.), прийняту в порядку спрощеного провадження в м. Дніпрі, в адміністративній справі №160/12670/22 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
19.08.2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

-визнати протиправним і скасувати наказ №307/о від 19.07.2022 Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Дніпровського регіонального структурного підрозділу про припинення виплати середнього заробітку на час призову на військову службу ОСОБА_1 ;

-зобов`язати Державне підприємство обслуговування повітряного руху України Дніпровського регіонального структурного підрозділу нарахувати та виплачувати з 19.07.2022 ОСОБА_1 середній заробіток на підприємстві.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ №307/о від 19.07.2022 Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Дніпровського регіонального структурного підрозділу про припинення виплати середнього заробітку на час призову на військову службу ОСОБА_1 прийнято відповідачем необґрунтовано та без наявності на те підстав, відтак останній підлягає скасуванню у судовому порядку, а відповідач зобов`язаний нарахувати та виплачувати з 19.07.2022 ОСОБА_1 середній заробіток на підприємстві.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій позиваючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги того, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року та прийнятий на його підставі наказ від 19.07.2022 року №307/о, звужує зміст та обсяг прав та свобод позивача щодо збереження середнього заробітку, що відповідно до ст. 22 Конституції України є неприпустимим.

Від відповідача на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке обґрунтоване тим, що відповідач не отримував копії апеляційної скарги позивача, крім того повноважний представник відповідача не має можливості прийняти участь в розгляді справи через те, що на підприємстві встановлено неповний робочий час у відповідності до наказу Украероруху від 20.12.2022 року №326.

Розглянувши зазначене клопотання колегія суддів приходить до висновку, що підстави для його задоволення відсутні. Так, судом встановлено, що копію апеляційної скарги доставлено до електронного кабінету Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» 25.01.2023 о 13:35 годині, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Щодо неможливості прийняття участі представником відповідача у розгляді справи суд апеляційної інстанції зазначає, що дана справа розглядається в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, відтак підстави для відкладення розгляду справи - вісдутні.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку дослідженим судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , з 16.02.2005 перебуває в трудових відносинах з Державним підприємством повітряного руху, займаючи різни посади в структурних підрозділах відповідача.

27 травня 2021 року позивач уклала контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України з Міністерством Оборони України.

Відповідно до наказу від 27 травня 2021 року №13-РС командиром військової частини НОМЕР_1 позивача прийнято на військову службу за контрактом, зараховано до списків особового складу Збройних Сил України, присвоєно військове звання Солдат, та призначено планшетистом-креслярем відділення планшетистів взводу обробки інформації роти управляння командного пункту.

Відповідно до наказу тимчасово виконуючого обов`язки директора Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 27 травня 2021 року №139/0 у зв`язку з прийняттям позивача на військову службу за контрактом останню увільнено від виконання посадових обов`язків та згідно з ст. 119 КЗпП України збережено за нею робоче місце, посаду та середній заробіток на підприємстві.

У зв`язку із змінами, внесеними до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2352-ІХ, Наказом Дніпровського РСП Украероруху №307/о від 19.07.2022 Про припинення виплати середнього заробітку на час призову на військову службу ОСОБА_1 ОСОБА_1 , інженеру 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП, яка проходить військову службу, з 19.07.2022 припинено нарахування і виплату середнього заробітку.

Не погоджуючись з вказаним наказом позивач, у межах строку для даної категорії справ, звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що з 19.07.2022 року норма ч. 3 ст. 119 КЗпП України не передбачає збереження середнього заробітку за особами призваними на військову службу у зв`язку з мобілізацію. Відтак наказ Дніпровського РСП Украероруху №307/о від 19.07.2022 Про припинення виплати середнього заробітку на час призову на військову службу ОСОБА_1 є обґрунтованим та скасуванню в судовому порядку не підлягає.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Глава VII Закону №2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Крім того, слід зазначити, що Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин внесено зміни у частині третій статті 119: слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінити словами "зберігаються місце роботи і посада".

Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин прийнятий Верховною Радою України 01.07.2022 р., набрав чинності 19.07.2022 р., отже саме з 19.07.2022 р. ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відтак, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 включно, тобто до набрання чинності Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 р. Водночас, з 19.07.2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за працівником призваним на військову службу відсутні.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом норма права діє щодо відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до правовідносин застосовується той закон, під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції з 19.07.2022 року, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у п. 2. 3. Рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово - економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.
У п. 3 вказаного рішення зазначене, що Верховна Рада України виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Як правильно зазгначив суд першої інстанції, Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстави для зміни або скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2022 року в адміністративній справі №160/12670/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя Т.С. Прокопчук

суддя А.В. Шлай