Справа № 320/6419/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2023-03-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6419/19 Суддя першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Височанської Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2021, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач, МВС України) про:

- визнання протиправною відмови щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ та встановленням 2 групи інвалідності;

- зобов`язання розглянути документи, призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності по захворюванню, пов`язаному з проходженням служби в органах внутрішніх справ у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» від 21.10.2015 №850, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ та встановленням 2 групи інвалідності.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2021 позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову МВС України щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ та встановленням 2 групи інвалідності. Зобов`язано відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності по захворюванню, пов`язаному з проходженням служби в органах внутрішніх справ, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» від 21.10.2015 №850. У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що виплата особі одноразової грошової допомоги здійснюється виключно тим органом, у якому працівник міліції проходив службу та лише у разі затвердження МВС України висновку про призначення такої допомоги.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ з 1986 по 2002 роки на посаді старшого інспектора з особливих доручень МВС України.

Відповідно до свідоцтва про хворобу №105 військово-лікарської комісії від червня місяця 2002 року по захворюванню, пов`язаному з проходженням служби в органах внутрішніх справ, відносно позивача винесено заключення про непридатність до військової служби.

17.04.2019 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 16.04.2019 по захворюванню, пов`язаному з участю бойових діях при виконанні обов`язків військової служби, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серія АВ №0985801.

У червні 2019 року позивач звернувся до відповідача з метою отримання одноразової грошової допомоги в зв`язку зі встановленням другої групи інвалідності по захворюванню, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Листом від 21.06.2019 № 15/2-1-268 МВС України відмовило ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки Закон України «Про міліцію», який передбачав виплату одноразової грошової допомоги в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, втратив чинність з 07.11.2015. Водночас законних підстав для призначення одноразової грошової допомоги у випадках, коли інвалідність пов`язана з виконанням обов`язків військової служби чи з участю у міжнародних миротворчих операціях, немає.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та уважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що підстав, з яких відповідач відмовив позивачу у призначенні допомоги, законодавством не передбачено, водночас МВС України не доведено, що ОСОБА_1 проходив службу в складі національного контингенту чи національного персоналу в міжнародних операціях. Зважаючи на відсутність інших підстав для відмови у виплаті указаної допомоги, місцевий суд уважав, що єдиним дієвим способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання МВС України призначити і виплатити таку допомогу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з абзацом 3 пункту 15 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до частини 6 статті 23 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 №565-XII у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок №850).

Відповідно до пункту 2 Порядку №850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії

Згідно з підпунктом 2 пункту 3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, зокрема, 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Пунктом 14 Порядку №850 визначено, що призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Таким чином, при відмові особі у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, відповідач може посилатись лише на приписи пункту 14 Порядку №850, однак підстав, з яких відповідач відмовив позивачу у призначенні допомоги, вказана норма не містить.

Так, посилання відповідача на те, що відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №850 дія затверджених цією постановою Порядку та умов не поширюється на осіб, які проходили службу в складі національного контингенту чи національного персоналу в міжнародних операціях, є помилковими, оскільки відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач проходив службу в складі національного контингенту чи національного персоналу в міжнародних операціях.

Натомість відповідно до наказу МВС України від 18.09.2000 №354 о/с позивач знаходився у тривалому закордонному відрядженні у складі миротворчого персоналу з працівників органів внутрішніх справ України міжнародної поліції тимчасової цивільної адміністрації в рамках Місії ООН у Косово, Союзна Республіка Югославія, терміном на шість місяців з 19.09.2000 зі збереженням усіх видів грошового утримання і майнового забезпечення, без увільнення від попередньої посади та одночасно призначенням на посаду у миротворчому спецпідрозділі МВС України.

Згідно з наказом МВС України від 25.05.2001 №188 о/с продовжено термін тривалого закордонного відрядження до 15.11.2001 працівника органів внутрішніх справ України, який перебуває у складі миротворчого спецпідрозділу МВС України у Косово майора міліції ОСОБА_1 .

Таким чином, перебування позивача у тривалому закордонному відрядженні на підставі вказаних наказів МВС України не є службою в складі національного контингенту чи національного персоналу в міжнародних операціях.

При цьому колегія суддів критично сприймає посилання відповідача в обґрунтування апеляційних вимог на те, що виплата особі одноразової грошової допомоги здійснюється виключно тим органом, у якому працівник міліції проходив службу та лише у разі затвердження МВС України висновку про призначення такої допомоги, оскільки як установлено судом першої інстанції, а також підтверджується наявними в матеріалах справи копіями трудової книжки та наказів відповідача від 18.09.2000 №354 о/с та від 25.05.2001 №188 о/с, ОСОБА_1 проходив службу в МВС України. Водночас не складення відповідачем у порушення вимог Порядку №850 висновку щодо виплати грошової допомоги не доводить обґрунтованості дій МВС України щодо відмови в призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ та встановленням 2 групи інвалідності.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити та виплатити вказану вище допомогу позивачу колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 28.02.2020 у справі №П/811/1015/16, виходячи з принципу «належного урядування», державні органи зобов`язати діяти вчасно та в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді поновлення судами строку на оскарження судових рішень та виправляти допущені органами державної влади помилки коштом приватної особи, яка діяла добросовісно.

Принцип «належного урядування» має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу «належного урядування» забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип «належного урядування» підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Відповідно до правової позиції, висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні по справі «Рисовський проти України» (Заява №29979/04), Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява №21151/04, п. 72, від 08.04.2008, і «Москаль проти Польщі», заява №10373/05, п. 51, від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява №36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява №32457/05, п. 40, від 13.12.2007, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява №35298/04, п. 67, від 11.06.2009). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії», п. 38).

Сукупність встановлених обставин справи, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, свідчить на користь того, що виключно внаслідок суб`єктивного ставлення посадових осіб відповідача до норм Порядку №850, позивач був позбавлений гарантованого права на вільне володіння власним майном, при цьому не вчиняючи жодних протиправних дій по відношенню до Держави.

Як встановлено судом зі змісту листа МВС України від 21.06.2019 №15/2-І-268, у останнього відсутні будь які претензії щодо заяви позивача та доданих до неї документів про призначення одноразової грошової допомоги.

Доданою до матеріалів справи копією довідки МСЕК підтверджується причинно-наслідковий зв`язок між інвалідністю та участю позивача у бойових діях при виконанні обов`язку військової служби під час тривалого закордонного відрядження.

Відповідачем до матеріалів справи не надано доказів на користь того, що участь позивача у бойових діях відбувалась поза межами відрядження на підставі наказів №354/ос від 18.09.2000 і №188 о/с від 25.05.2001.

За таких обставин апеляційний суд уважає правильним висновок місцевого суду, що належним і достатнім способом захисту в даному випадку буде зобов`язання МВС України призначити і виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності по захворюванню пов`язаному з проходженням служби в органах внутрішніх справ у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» від 21.10.2015 №850.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 33, 34, 139, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2021 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька