Справа № 300/5316/22
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" березня 2023 р. справа № 300/5316/22
м. Івано-Франківськ
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 (далі - представник позивачки), діючи в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивачка), звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці в Івано-Франківській області (далі - відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу від 30.11.2022 за №248-к, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в сумі 67 000 гривень.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно прийнято наказ від 30.11.2022 № 248-к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області. На переконання позивачки вказаний наказ про звільнення є незаконним, тому що прийнятий з порушенням процедури звільнення, оскільки фактично відбулась не ліквідація, а реорганізація Управління Держпраці в Івано-Франківській області на Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці. Вважає, що процедура реорганізації передбачає обов`язок щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи, відтак позивачці мала б бути запропонована рівнозначна посада у новоствореному органі.
З урахуванням викладеного, представник позивачки просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 30.11.2022 №248-к "Про звільнення ОСОБА_1 ";
- поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 01.12.2022;
- стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2022 по дату ухвалення рішення у справі, виходячи із середньоденної заробітної плати 269,77 грн;
- стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області судові витрати;
- покласти на службову особу, винну в незаконному звільненні, обов`язок покрити шкоду, заподіяну Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області у зв`язку з оплатою позивачці часу вимушеного прогулу.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.12.2022 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 262 КАС України, та залучено Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, та витребувано у відповідача необхідні для розгляду справи докази.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, що надійшов на адресу суду 13.01.2023. Разом із відзивом надав витребувані в ухвалі від 26.12.2022 докази та пояснення щодо обставин справи. У відзиві відповідач зазначив, що згідно з постановою КМУ від 12.01.2022 № 14 вирішено ліквідувати Управління Держпраці в Івано-Франківській області. Відтак, керуючись Законом України "Про державну службу", постановою КМУ від 12.01.2022 № 14, наказом Державної служби з питань праці від 17.01.2022 за № 22, наказом Державної служби з питань праці від від 30.11.2022 №219, попередженням про наступне звільнення з посади державної служби ОСОБА_1 , видав наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 30.11.2022 №248-к, яким звільнено позивачку із займаної посади, у зв`язку з ліквідацією державного органу згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу". Зазначає, що Закон № 889-VIII не передбачає обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю при його звільненні у зв`язку з ліквідацією державного органу будь-які посади. Вказує, що вимога про стягнення моральної шкоди є необгрунтованою. Просить відмовити в задоволенні позову.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, надала письмові пояснення, які зареєстровані судом 13.01.2023. Зазначила, що Наказом Державної служби з питань праці від 02.12.2022 за № 230 «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій» визначено погодитись із пропозицією Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 02.12.2022 щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, передбачених Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Державної служби з питань праці від 23.09.2022 №172 та іншими нормативно-правовими актами та визначено припинити Управлінню Держпраці в Івано-Фрнківській області з 05.12.2022 здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах. 08.11.2022 затверджено структуру Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці та 11.11.2022 штатний розпис у кількості 258 працівників. Також зазначила, що до 30.11.2022 та після нього працівників Управління Держпраці в Івано-Франківській області призначено на посади згідно зі штатним розписом, навела перелік таких працівників.
16.01.2023 від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідачем у відзиві не спростовано незаконність звільнення ОСОБА_1 . Вказано, що у зв`язку з тим, що відбулась реорганізація, а не ліквідація Управління Держпраці в Івано-Франківській області, то позивачці, відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу", одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті, повинні були запропонувати іншу рівнозначну або, як виняток, нижчу посаду у Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці, однак такі посади ОСОБА_1 не були запропоновані.
24.01.2023 представником позивачки надано докази, які отримані у відповідь на адвокатський запит. Зокрема долучено список вакантних посад станом на 30.11.2022, 07.12.2022, 12.12.2022 у Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці.
Суд, дослідивши позовну заяву, відзив на позов, відповідь на відзив та в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги, встановив таке.
12.01.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», відповідно до якої постановлено:
«1. Ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1.
2. Утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2.
1) територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій;
2) здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці;
3) міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області, Управління Держпраці у Чернівецькій області».
На виконання вказаної постанови Уряду, наказом Державної служби з питань праці від 17.01.2022 за № 22 «Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області» визначено ліквідувати як юридичну особу публічного права Управління Держпраці в Івано-Франківській області та утворити комісію з ліквідації. Окрім того передбачено затвердження персонального складу Комісії та визначено необхідність у забезпеченні здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області.
Наказом Державної служби з питань праці від 23.09.2022 №166 «Про утворення Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці» утворено як юридичну особу публічного права Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
Наказом відповідача від 30.11.2022 № 219 "Про внесення змін до наказу від 17.01.2022 №22 визначено пункт 3 наказу від 17.01.2022 за № 22 викласти в такій редакції : "Призначити Головою комісії ОСОБА_3 ".
Відповідно до Наказу Державної служби з питань праці від 02.12.2022 за № 230 «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій» здійснено погодження з пропозицією Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 02.12.2022 щодо можливості забезпечення реалізації повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Державної служби з питань праці від 23.09.2022 №172 та іншими нормативно-правовими актами з 05.12.2022 та визначено припинити Управлінню Держпраці в Івано-Фрнківській області з 05.12.2022 здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.
ОСОБА_1 згідно з наказом Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 01.10.2015 за № 81-к «Про призначення ОСОБА_1 » призначена з 01.10.2015 на посаду головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці за переведенням з Територіальної державної інспекції з питань праці в Івано-Франківській області.
Наказом відповідача від 29.12.2018 за № 277-к «Про переміщення працівників» ОСОБА_1 переміщено з 01.01.2019 на посаду головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці.
ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення з посади державної служби згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», яке відбудеться не раніше ніж за 30 календарних днів з моменту ознайомлення з попередженням. Попередження підписано головою ліквідаційної комісії ОСОБА_4 . Із вказаним попередженням про наступне звільнення позивачка ознайомилась 25.01.2022, що засвідчено її підписом.
30.11.2022 ОСОБА_1 написано заяву голові ліквідаційної комісії ОСОБА_5 з проханням звільнити з посади державної служби у зв`язку з ліквідацією державного органу згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з 30.11.2022.
Наказом голови комісії з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 30.11.022 за № 248-к «Про звільнення ОСОБА_1 » головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці ОСОБА_1 звільнено з посади 30.11.2022 у зв`язку з ліквідацією державного органу відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Вважаючи наказ від 30.11.022 за № 248-к «Про звільнення ОСОБА_1 » протиправним та з проханням щодо поновлення її на роботі, представник позивачки звернувся до суду з метою захисту порушеного права.
Отже, при розгляді цієї справи, суд має надати оцінку наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 30.11.022 за № 248-к «Про звільнення ОСОБА_1 » на предмет відповідності чинним нормативно-правовим актам через призму верховенства права.
При наданні оцінки на предмет правомірності оскаржуваного акта індивідуальної дії, суд виходить з того, що такі акти в розумінні КАС України є рішенням суб`єкта владних повноважень, внаслідок чого мають відповідати критеріям законності, які наведені у частині 2 статті 2 КАС України.
Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами 2, 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" (далі - Закон № 889-VIII) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
У силу пункту 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Частиною 1 статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Відповідно до частини 3 статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.
Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
Згідно з частиною 4 цієї статті, у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Приписами частини 5 статті 87 Закону № 889-VIII обумовлено, що наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
Спір у цій справі зумовлений звільненням ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області відповідно до пункту 1-1 частини першої 87 Закону № 889-VIII, у зв`язку з ліквідацією державного органу.
За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство слід застосовувати у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Таким чином при вирішенні цього спору потрібно керуватись положеннями Закону № 889-VIII.
Відповідно до пунктів 1, 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.
Як зазначалося вище, постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14 прийнято ліквідувати Управління Держпраці в Івано-Франківській області та утворити юридичну особу публічного права - Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
На виконання цієї постанови Уряду, Державна служба з питань праці видала наказ від 17.01.2022 за № 22 «Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області».
Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), від 19 січня 2016 року (справа № 810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Наказом Державної служби з питань праці від 02.12.2022 за № 230 «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій» визначено погодитись із пропозицією Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 02.12.2022 щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Державної служби з питань праці від 23.09.2022 №172 та іншими нормативно-правовими актами і визначено припинити Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області з 05.12.2022 здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.
До правонаступника - Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідній сфері, що виконувалися Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи.
З огляду на вказане та враховуючи зміст постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14 у контексті положень статті 104 Цивільного кодексу України, суд вважає, що на підставі цього розпорядчого акту фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація територіального органу Держпраці - Управління Держпраці в Івано-Франківській області як юридичної особи публічного права.
У постанові Верховного Суду від 22.11.2022 у справі № 200/3012/21-а зроблено аналогічний висновок при дослідженні питання щодо ліквідації державного органу та сформовано позицію щодо визначення реорганізації територіального органу Держпраці.
На основі наведеного, суд зазначає, що обов`язок відповідача дотримуватися у спірній ситуації процедури припинення державної служби, встановленої для реорганізації державного органу, міститься у приписах спеціального законодавства (пункт 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII).
З метою визначення норм права, які на момент виникнення спірних правовідносин належали до застосування у процедурі звільнення державних службовців, у зв`язку з реорганізацією державного органу, слід провести ретроспективний та системний аналіз відповідних положень Закону № 889-VIII у взаємозв`язку з нормами КЗпП України.
Зокрема, у статті 49-2 КЗпП України визначено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Окрім того, Законом України від 23.02.2021 № 1285-IX законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.
Зокрема, частину 3 статті 87 Закону № 889-VIII викладено в такій редакції:
«Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».
Тож ураховуючи, що на момент виникнення спірних правовідносин процедура звільнення державних службовців, у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, була врегульована положеннями Закону № 889-VIII, то це виключає можливість застосування КЗпП України до спірних правовідносин.
Слід зауважити, що стаття 87 Закону № 889-VIII в редакції Закону України від 23.02.2021 № 1285-IX набрала чинності 06.03.2021.
Таким чином, саме у вищезазначеній редакції вказана стаття повинна бути застосована до спірних правовідносин, тому що оскаржуваний наказ про звільнення позивачки датований 30.11.2022.
Відтак, законодавством визначено певні процедурні зобов`язання, яких роботодавець повинен дотримуватися при звільненні працівників.
На переконання суду, суб`єкт призначення або керівник державної служби повинен попередити державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини статті 87 Закону № 889-VIII у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів, одночасно з попередженням про звільнення при реорганізації державного органу, суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей із врахуванням переважного право на залишення на роботі, що передбачене законодавством про працю. Звільнення державного службовця можливе на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Судом встановлено, що про наступне звільнення позивачку попереджено 25.02.2022. При цьому у попередженні про звільнення їй не запропоновано будь-яку іншу рівнозначну чи нижчу посаду в державному органі. Окрім того, будь-яким іншим чином відповідачем також не було запропоновано позивачці рівнозначну чи нижчу посаду в новоствореному органі незважаючи на те, що вакантні посади станом на 30.11.2022 у Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці були наявними, що підтверджується матеріалами справи.
Однак, вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «пропонує» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Питання - пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні, законодавець не залишив на розсуд суб`єкта призначення, а визначив як обов`язок, який покладено на суб`єкта призначення, проте Управління Держпраці в Івано-Франківській області такий обов`язок не виконало.
Згідно з Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Тобто за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою.
Вирішальним для правильного розв`язання цього спору є момент виникнення спірних правовідносин, враховуючи неодноразове внесення змін до Закону № 889-VIII. Правовідносини щодо звільнення між роботодавцем та працівником, зокрема, у разі реорганізації підприємства виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, тобто можливого звільнення. Дане твердження підтверджується і тим, що трудове законодавство саме з цього моменту покладає обов`язок на роботодавця пропонувати працівнику вакантні посади. Припиняються ці відносини з моменту звільнення працівника.
У вимірі встановлених у цій справі фактичних обставин, ураховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену судом позицію щодо застосування положень частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 1285-IX), суд доходить висновку про порушення відповідачем встановленої чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством процедури при вирішенні питання про звільнення позивачки.
Суд зауважує, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення.
На переконання суду, наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 30.11.2022 №248-к "Про звільнення ОСОБА_1 " є протиправним та таким, який слід скасувати.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти, як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак установивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 01.12.2022.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ст. 235, ч.8 КЗпП України).

Верховний Суд України у постанові від 01.07.2015 (справа № 6-435цс15) визначає, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивачки на роботі.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки судом встановлено факт протиправності звільнення позивачки із займаної посади, відтак, період часу з 01.12.2022 по 06.03.2023 є періодом вимушеного прогулу ОСОБА_1 , а втрачений за цей час заробіток, відповідно до вимог чинного законодавства України, повинен бути відшкодованим, виходячи з розміру середньоденного заробітку за останні два місяці, що передували звільненню.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з абзацами 3, 4, 7 вказаного Порядку:

"У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку" :

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду."

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладені норми, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою до обрахування належить період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Аналогічну позицію було висловлено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року по справі № 635/2084/16-ц.

Так, відповідно до довідки Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 06.03.2023 №71 середньомісячний заробіток за два місяці, які передували звільненню ОСОБА_1 склав 13400 грн (6700*2), а середньоденна заробітна плата становить 311,63 грн (13400 грн:43 робочі дні).

Суд встановив, що період вимушеного прогулу позивачки становить за період з 01.12.2022 по 06.03.2023 - 69 робочих днів (22 у грудні, 22 у січні, 20 у лютому, 5 у березні).

У зв`язку із вищенаведеним, середній заробіток за час вимушеного прогулу належить до стягнення з відповідача, виходячи з розрахунку 69 * 311,63 грн та становить 21502,47 грн.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21502,47 грн з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 з 01.12.2022 на посаді головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць в розмірі 6700 грн.

Щодо позовної вимоги про покладення на службову особу, винну в незаконному звільненні ОСОБА_1 обов`язку покрити шкоду, заподіяну Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області у зв`язку з оплатою позивачці часу вимушеного прогулу, суд зазначає таке.

У відповідності до положень статті 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

У контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Внаслідок чого, особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду.

Постановою Верховного суду України від 20.02.2019 № 522/3665/17 визначено, що заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси у сфері публічно - правових відносин.

Таким чином, у розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди має похідний характер від встановлення судом самого факту їх порушення, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення.

У свою чергу, само по собі порушення вимог закону діями або рішенням суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх незаконними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його прав та охоронюваних законом інтересів.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, за змістом позовних вимог, представник позивачки адвокат Булавинець М. М., діючи в її інтересах, просить покласти на службову особу, винну в незаконному звільненні ОСОБА_1 обов`язок покрити шкоду, заподіяну Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу, проте, не зазначає як саме дії службової особи, винної в незаконному звільненні щодо відшкодування шкоди, заподіяної Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу, порушують права, свободи або законні інтереси його довірителя .

Порушене право ОСОБА_1 відновлене шляхом визнання протиправним та скасування наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 30.11.2022 №248-к "Про звільнення ОСОБА_1 " та поновлення на посаді головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 01.12.2022, що поєднюється зі стягненням з Управління Держпраці в Івано-Франківській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, суд вважає, що вищевказана позовна вимога у взаємозв`язку із порушеними правами, свободами та законними інтересами позивачки носить абстрактний характер, оскільки по своїй суті є регресною виплатою певному підприємству, установі чи організації у зв`язку з проведеною оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

Таким чином, покладення на службову особу, винну в незаконному звільненні ОСОБА_1 обов`язку покрити шкоду, заподіяну Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області, у зв`язку з оплатою позивачці часу вимушеного прогулу є ймовірним спором, який може виникнути в майбутньому між Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області та його службовою особою внаслідок невиконання такого обов`язку у добровільному порядку.

З урахуванням викладеного, на думку суду, встановлення відсутності у позивачки матеріально-правової заінтересованості, тобто доведеність відсутності факту безпосереднього порушення відповідачем її прав та охоронюваних законом інтересів, є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про покладення на службову особу, винну в незаконному звільненні ОСОБА_1 обов`язку покрити шкоду, заподіяну Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області у зв`язку з оплатою позивачці часу вимушеного прогулу.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, яку позивачка оцінює в розмірі 67 000 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Стаття 237-1. КЗпП України визначає, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, представником позивачки не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які понесли негативні зміни у життя позивачки та необґрунтовано її розміру, не конкретизовано порушення її законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації життя.

Матеріли справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання відповідачем моральної шкоди позивачці.

Із урахуванням викладеного, суд робить висновок про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині, у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Згідно з частинами 1-3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки відповідач належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не довів правомірності спірного наказу про звільнення ОСОБА_1 , тому суд вважає, що такий акт індивідуальної дії слід скасувати та поновити позивачку на попередній роботі.

Підсумовуючи вищевикладене в сукупності, суд робить висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат суд зазначає, що пунктом 1 частини 1 статті 5 ЗУ Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. За позовну вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 67000 грн позивачкою сплачено судовий збір на суму 992,40 грн, однак у зв`язку із відмовою в задоволенні цієї вимоги, судовий збір не може бути стягнений із відповідача.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 30.11.2022 №248-к "Про звільнення ОСОБА_1 "

Поновити ОСОБА_1 з 01.12.2022 на посаді головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області.

Стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області (, вул. Василіянок, 63/а, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2022 по 06.03.2023 у сумі 21502,47 грн (двадцять одна тисяча п`ятсот дві гривні сорок сім копійок) із утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 з 01.12.2022 на посаді головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць в розмірі 6700 грн допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивачка: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

представник позивачки: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 );

відповідач: Управління Держпраці в Івано-Франківській області (, вул. Василіянок, 63/а, м. Івано-Франківськ, 76018);

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (, вул. Василіянок, 62-А, м. Івано-Франківськ, 76019).

Суддя Гомельчук С.В.