Справа № 160/7209/22
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2023-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 березня 2023 року

м. Київ

справа № 160/7209/22

адміністративне провадження № К/990/6022/23

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шевцової Н.В., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2022 року у справі №160/7209/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, наказу, та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати формулювання причини та дати звільнення у наказі про звільнення від 07 лютого 2022 року №183-О такими, що є протиправними;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області змінити у наказі про звільнення від 07 лютого 2022 року №183-О дату та формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення №6 управління адміністративного забезпечення а саме: звільнити ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням 65-річного віку згідно з пунктом 7 частини першої статті 83 Закону України "Про державну службу" з 12 лютого 2022 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 стосовно його звільнення, а саме: внести запис про звільнення ОСОБА_1 з 12 лютого 2022 року на підставі пункту 7 частини першої статті 83 Закону України "Про державну службу";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати на підставі пункту 7 частини першої статті 83 Закону України "Про державну службу".

10 серпня 2022 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2022 року, адміністративний позов задоволено частково.

Визнано формулювання дати звільнення у наказі про звільнення від 07 лютого 2022 року №183-О такими, що є протиправним.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області змінити у наказі про звільнення від 07 лютого 2022 року №183-0 дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення №6 управління адміністративного забезпечення а саме: звільнити ОСОБА_1 з 15 лютого 2022 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 стосовно його звільнення, а саме: внести запис про звільнення ОСОБА_1 з 15 лютого 2022 року.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн 20 коп.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн 00 коп.

На вказані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції відповідачем вчетверте подано касаційну скаргу, яку зареєстровано у Верховному Суді 20 лютого 2023 року

У касаційній скарзі відповідачем зазначено, що вона подана на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

На обґрунтування зазначеної підстави оскарження судових рішень, відповідач вказує, що суди першої та апеляційної інстанції неправильно застосували пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки відсутній висновок Верховного суду щодо питання застосуванням цієї норми до тимчасової посади державного службовця яку обіймав позивач, та з якої був звільнений зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби, відповідно до частини другої статті 85 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-УІІІ «Про державну службу».

Проте, вирішуючи спір у цій справі, суд апеляційної інстанції наголосив, що Велика Палата Верховного Суду у справі №205/4196/18 з метою узгодження практики застосування частини третьої статті 40 КЗпП України відступила від висновків, сформованих у постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року у справі № 6-156цс12 і від 23 січня 2013 року у справі №6-127цс12, а також від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформованого у постанові від 16 березня 2020 року у справі №640/10761/14-ц, та зазначила, що гарантія частини третьої статті 40 КЗпП України поширюється на випадки припинення контракту з працівником за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України. А у разі порушення цієї гарантії негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Враховуючи той факт, що позивача звільнено на підставі статті 85 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з закінченням строку перебування на посаді, що відповідає підставам встановленим пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України (підстави, передбачені трудовим договором з нефіксованим робочим часом, контрактом), суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що звільнення позивача з роботи в період непрацездатності є порушенням вимог чинного законодавства.

Таким чином, у касаційній скарзі відсутні доводи на спростування мотивів, з яких виходив суд апеляційної інстанції, а інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів та незгоди з висновком судів попередніх інстанції без викладення у чому саме полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій зазначених норм, жодним чином не аргументувавши, яким чином висновок Верховного Суду щодо указаних ним норм буде мати вплив для вирішення цього спору по суті, за обставин установлених судами саме у цій справі, що мають індивідуальні ознаки.

В цілому, доводи касаційної скарги зводяться до опису встановлених судами у цій справі обставин та доводів про надання їм неправильної, на думку скаржника, правової оцінки, що суперечить правовому змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Зазначене дає підстави для висновку, що у касаційній скарзі формально зазначено про відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування норм права, а доводи скарги, наведені безвідносно до предмета спору та висновків апеляційного суду.

Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, межі касаційного перегляду судових рішень обмежено підставами, на яких подається касаційна скарга, викладеними скаржником, та зазначеними в ухвалі суду підставами для відкриття касаційного провадження, а тому не викладення у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, зокрема якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Враховуючи приписи пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України та не викладення з належним обґрунтуванням відповідачем у касацій скарзі підстав для касаційного оскарження судових рішень у цій справі, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме формально зазначено про відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування норм права без викладення у чому саме полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій зазначених норм, жодним чином не аргументувавши, яким чином висновок Верховного Суду щодо указаних ним норм буде мати вплив для вирішення цього спору по суті, за обставин установлених судами саме у цій справі, що мають індивідуальні ознаки, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2022 року у справі №160/7209/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, наказу, та зобов`язання вчинити певні дії- повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н. В. Шевцова