Справа № 280/12330/21
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2023-03-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

08 березня 2023 року м. Дніпросправа № 280/12330/21

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року (головуючий суддя Стрельнікова Н.В.)

у справі № 280/12330/21

за позовом ОСОБА_1 ,

до Військової частини НОМЕР_1 ,

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ЗСУ щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 15.07.2019 по день фактичної виплати 18.10.2021;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ЗСУ користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 15.07.2019 по день фактичної виплати у розмірі 287472,78 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні з військової служби позивачу не виплачено належні йому суми, внаслідок чого відповідно до статтей 116, 117 КЗпП України позивач має право на виплату середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати, а саме: з 15.07.2019 по день фактичної виплати 18.10.2021.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2019 по 18.10.2021.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2019 по 18.10.2021 у розмірі 4010,16 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України.

Суд виходив з того, що суми індексації грошового забезпечення, на які мав право позивач, повинні бути виплачені у день звільнення позивача з військової служби. Факт не виплати такої індексації в установлений строк, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України. Суд встановив, що розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає 287472,78 грн., водночас, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду і, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зменшив розмір відшкодування і визначив середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі суми, яка підлягала виплаті при звільненні, а саме: 4010, 16 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Відповідач зазначає, що нормами законодавчих актів, що регулюють питання проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця. Також скаржник зазначає, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень положення статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що підтверджується позицією Верхового Суду у постановах від 27.06.2018 № 810/1543/17, від 18.11.2019 у справі №0940/1532/18 і висновками Європейського суду з прав людини, викладеними в рішенні від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України».

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду на предмет його законності та обґрунтованості в частині задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 з 21.09.2016 по 15.07.2019 перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням НОМЕР_2 , видане 04 травня 2017 року Управлінням персоналу штабу Військової частини НОМЕР_3 .

Наказом Т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.07.2019 №172 позивача звільнено у запас відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту); з 14.07.2019 виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період проходження служби позивача нарахування йому грошового забезпечення проводилося не в повному обсязі, а саме: не виплачено грошову компенсацію за невикористанні дні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи із грошового забезпечення на день звільнення, а також не нараховувалась індексація грошового забезпечення,

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08.10.2020 у справі №280/5805/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 04.05.2017 по 14.07.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 14.07.2019 та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 04.05.2017 по 14.07.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 14.07.2019.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду м. Запоріжжя від 14.05.2021 у справі №280/1831/21 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 21.09.2016 по 15.07.2019 та зобов`язано Військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 21.09.2016 по 15.07.2019.

На виконання рішення суду від 14.05.2021 у справі №280/1831/21, яке набрало законної сили 26.07.2021, позивачу 18.10.2021 виплачена індексація грошового забезпечення у сумі 4010,16 грн., що сторонами не заперечується.

20.10.2021 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 ЗСУ із заявою про нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки з розрахунку при звільненні 15.07.2019 за період з 16.07.2019 по день фактичного розрахунку з виплати індексації грошового забезпечення за період служби.

Листом № 6511 від 25.10.2021 відповідач відмовив позивачу у задоволенні заяви від 20.10.2021 щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки з розрахунку при звільненні, зазначивши, що несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні. Крім того відповідач зазначив, що компенсація за відпустку не є грошовим забезпеченням, яке отримував заявник під час проходження служби у Збройних силах України, тому несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку під час затримки при звільненні.

Позивач вважаючи, що його право на отримання середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені із розрахунку порушено бездіяльністю відповідача, звернувся до суду із цим позовом.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч.2 ст.9 Закону № 2011-XII).

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закону № 2011-XII).

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абз.2 ч.4 ст.9 Закону № 2011-XII).

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

В спірному випадку судовим рішенням від 14.05.2021 у справі №280/1831/21, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідачем за період з 21.09.2016 по 15.07.2019 (день звільнення з військової служби) протиправно не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.

Отже, встановлені обставини свідчать про не проведення повного розрахунку із позивачем в день його звільнення з військової служби.

Щодо застосування у спірних відносин положень законодавства про працю, суд апеляційної інстанції виходить з того, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, в якому визначені основні трудові права працівників.

Оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані як правильно зазначено судом першої інстанції.

Таким чином, оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 10.05.2019 у справі №П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі №828/598/17.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, за встановлених у справі обставин суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: за період з 15.07.2019 (день звільнення згідно наказу від 15.07.2019 №172) по 18.10.2021 (день фактичного розрахунку), що становить 826 днів.

Щодо висновку суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 15.07.2019 по 18.10.2021 в розмірі 4010,16 грн. суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Разом з тим, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 4010,16 грн.

Щодо вказаної суми відповідачем не наведено обґрунтувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині.

Стосовно висновку суду першої інстанції про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн. суд апеляційної інстанції також погоджується з судом першої інстанції.

Матеріалами справи підт верджено, що 11.06.2020 між позивачем та адвокатом Кошліченко Н.В. укладено договір про надання правничої допомоги № 200611-01.

Розмір гонорару за договором між сторонами про надання правничої допомоги №200611-01 узгоджений та встановлений у фіксованому розмірі 3500,00 грн., незалежно від витраченого часу та обсягу робіт для подання позову до суду, та зафіксований Додатковою Угодою № 1 до вказаного Договору.

Згідно акту прийому передачі виконаних робіт і послуг за договором про надання правничої допомоги № 200611-01 від 15.11.2021, адвокатом надано послуги: усна консультація з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки при звільненні з 15.07.2019 по день фактичного розрахунку, складання заяви про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та адвокатського запиту до Військової частини НОМЕР_1 ЗСУ, складання позовної заяви із підготуванням додатків до неї для подання до Запорізького окружного адміністративного суду.

Згідно детального розрахунку вартості адвокатського гонорару та квитанції до прибуткового касового ордеру № 208 від 15.11.2021, позивач сплатив адвокату Кошліченко Н.В. гонорар у розмірі 3500,00 грн.

Розглядаючи заяву та додані документи, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що такі послуги як усна консультація з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки при звільненні з 15.07.2019 по день фактичного розрахунку, складання заяви про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та адвокатського запиту до Військової частини НОМЕР_1 ЗСУ є складовими процесу підготовки позовної заяви, що свідчить про відсутність підстав для їх відокремлення від послуги складання позовної заяви.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з врахуванням категорії даної справи, дотримання вимог співмірності та обґрунтованості розміру витрат на оплату послуг адвоката, стягненню на користь позивача підлягає сума 1000,00 грн.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Передбачені ст. 317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі № 280/12330/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко