Справа № 494/685/20
Суддя: Лебединський С. Й.
Дата ухвалення: 2022-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Березівський районний суд Одеської області
14.12.2022
Справа № 494/685/20
Провадження № 2-а/494/1/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2022 р. м. Березівка
Суддя Березівського районного суду Одеської області Лебединський С.Й., за участю секретаря судових засідань Авдєєвої С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №2 УПП в Одеській області ДПП старшого лейтенанта поліції Гузовського Дмитра Володимировича «Про скасування постанови серії ДП18 №799448 від 29 червня 2020 р. по справі про накладення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі (в порядку ст.286 КАС України)», -

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , звернувшись до суду із цим позовом, просив скасувати постанову інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №2 УПП в Одеській області ДПП старшого лейтенанта поліції Гузовського Дмитра Володимировича серії ДП18 №799448 від 29 червня 2020 р., якою його - ОСОБА_1 , було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 340 гривень за ч.1 ст.121 КУпАП.
На обґрунтування поданого позову посилався на те, що 29 червня 2020 р. був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП, але винним себе він не визнає і вважає, що працівник поліції порушив його права та не довів вчинення адміністративного правопорушення. Так, підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності було порушення, на думку інспектора поліції, п.п.31.4.7 (а) Правил дорожнього руху України, а саме на його автомобілі марки DAF 102.460 номерний знак НОМЕР_1 встановлено більше ніж дві фари ближнього світла. Однак, працівник поліції не роз`яснив йому права, передбачені ст.268 КУпАП, чим порушив його право на захист та отримання правової допомоги. Під час складання постанови працівником поліції не були дотримані положення ст.279 КУпАП, а обставини, передбачені ст.280 КУпАП взагалі не з`ясовувалися. Крім наведеного позивач посилався на те, що жодних доказів вчинення ним адміністративного правопорушення працівником поліції не було встановлено та зазначено у оскаржуваній постанові.
За заявою Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції зазначена установа залучена у якості 3-ї особи без самостійних вимог на боці відповідача. Підставою для залучення слугувало те, що інспектор, який склав відповідний протокол на позивача, не наділений відповідною правосуб`єктністю, оскільки діяв не від власного імені, а від імені центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері безпеки дорожнього руху.
Відповідач проти задоволення поданого позову заперечував, посилаючись на правомірність своїх дій.
3-тя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову, УПП в Одеській області Департаменту патрульної поліції, також проти задоволення поданого позову категорично заперечувало. На обґрунтування поданих заперечень було зазначено, що дійсно відносно позивача була складена постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП, через виявленні на автомобілі марки DAF 102.460 номерний знак НОМЕР_1 , яким він керував 29 червня 2020 р. на дорозі М-14, більше ніж двох фар ближнього світла, що є порушенням п.п.31.4.7 (а) правил дорожнього руху України.
Вивчивши матеріали справи на підставі наданих доказів і доведення перед судом їхньої переконливості, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач 29 червня 2020 р. керував автомобілем марки DAF 102.460 номерний знак НОМЕР_1 , на автодорозі М-14 Одеса-Мелітополь-Новоазовськ. Був зупинений працівником патрульної поліції, відповідачем по справі, і на нього була складена постанова серії ДП18 №799448 про притягнення до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 340 гривень за ч.1 ст.121 КУпАП. Підставою для складання постанови було, як зазначено у постанові, порушення п.п.31.4.7. (а) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ 10 жовтня 2001 р. №1306, а саме керування ТЗ, що має несправне зовнішнє світло, приладів (темної пори доби), з якими відповідно до встановлених правил експлуатації його заборонено, переобладнано з порушенням відповідних правил норм і стандартів.
На підтвердження вини водія, позивача по справі, до постанови інспектора поліції додано відповідні світлини.
Приймаючи рішення по справі суд погоджується із посиланням представника 3-ї особи, що відповідно до ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
На думку суду є правильним посилання представника 3-ї особи на те, що згідно п.2.3 (б), (д) ПДР водій зобов`язаний:
… стежити за технічним станом транспортного засобу…;
… не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.
Приймаючи рішення судом враховуються посилання представника 3-ї особи на те, що згідно з п.31.1 ПДР технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкції підприємств виробників та іншої нормативно-технічної документації.
Судом також враховується зазначене у п.31.4 ПДР, на що посилався представник 3-ї особи, що забороняється експлуатація ТЗ згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і не відповідності таким вимогам:
п. 31.4.3 (а) ПДР кількість, тип, колір, розміщення і режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідають конструкції транспортного засобу.
Разом із всім вище наведеним суд також вважає, що ч.2 ст.19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Перевіряючи оскаржене рішення працівника поліції УПП Одеської області ДПП на предмет відповідності критеріям правомірності, суд зазначає наступне.
Суд здійснює перевірку юридичної та фактичної обґрунтованості мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржених рішень крізь призму положень ч.2 ст.2 КАС України (далі -КАС України), яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Аналізуючи оскаржене рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003 р. вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 р. у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів. мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: взяти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
На думку суду вищенаведені положення відповідачем по справі не дотримані, а представником 3-ї особи під час підготовки заперечень не враховані.
Як свідчить з постанови працівника поліції позивач притягається до відповідальності за порушення п.п.31.4.7. (а) Правил дорожнього руху затверджених Постановою КМУ 10 жовтня 2001 р. №1306, а саме керування ТЗ, що має несправне зовнішнє світло, приладів (темної пори доби), з якими відповідно до встановлених правил експлуатації його заборонено, переобладнано з порушенням відповідних правил норм і стандартів.
Однак, зазначений п.31.4.7. (а) ПДР передбачає відповідальність за наступне:
інші елементи конструкції: а) немає передбачених конструкцією транспортного засобу стекол, дзеркал заднього виду.
Таким чином пред`явлене вищевказане особі позивача обвинувачення не відповідає відповідному пункту Правил дорожнього руху України.
На думку суду встановлене судом прямо суперечить принципу правової визначеності. закріпленому у численних рішеннях ЄСПЛ (п. 31 рішення від 28.10.2003 р. у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п.109 рішення від 13.12.2001 р. у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (MetropolitanChurchofBessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення від 23.09.1998 р. у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (SteelandOthers v. theUnitedKingdom), згідно яких «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку».
Зокрема, ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 р. у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V).
На національному рівні Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29.06.2010 р. у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз.3 п.п.3.1 п.3), а у рішенні від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз.2 п.п.5.4 п.5).
Як вказано у справах «Малофеева проти Россії» рішення від 30 травня 2013 року заява № 36673/04) та «Карелін проти Россії» заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року) Європейського суду з прав людини, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Таким чином, у постанові інспектора поліції від 29 червня 2020 р. відносно позивача не зазначено суті правопорушення
Відповідно до ст.62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в національному законодавстві України, особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
При цьому суд не вправі самостійно змінювати, на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; або самостійно визначати пункт Правил дорожнього руху, що порушила особа, суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.
Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція). Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».
Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо. У рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення.
При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Це означає, що ч.2 ст.77 КАС України встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються, а повідомлені позивачем обставини справи відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує.
Отже, в адміністративних справах щодо оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Така презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
Крім того, ч.3 ст.79 КАС України зобов`язує відповідача надати всі наявні у нього докази разом із поданням відзиву, а тому, в даному випадку, суд відповідно до ч.5 ст.77, ч.3 ст. 205, ст.286 КАС України безумовно зобов`язаний розглянути справу на підставі тих доказів, які надані суду сторонами.
Згідно ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є в справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Недотримання відповідачем процедурних приписів законодавства України про адміністративні правопорушення, передбачених, зокрема, ст. ст.278, 279 КУпАП, тягне недоведеність з боку суб`єкта владних повноважень правомірності оскаржуваної у цій справі постанови з огляду на ненадання доказів, які б у достатній мірі і беззаперечно свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення та є підставою для скасування оскаржуваної постанови інспектора поліції.
Варто зазначити, що презумпція невинуватості застосовується і до адміністративних правопорушень. Таку позицію констатував і Європейський суд з прав людини, зокрема у справі "Надточій проти України" від 15 травня 2008 року.
В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КУпАП, є недоведеним.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що постанова серії ДП18 №799448 від 29 червня 2020 р. не відповідає вимогам закону та не підтверджує наявність адміністративного правопорушення, винесена за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт неправомірних дій позивача, а тому позовні вимоги позивача у частині скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст.243, 248, 250-251, 286 КАС України, суд

у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 до інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №2 УПП в Одеській області ДПП старшого лейтенанта поліції Гузовського Дмитра Володимировича «Про скасування постанови серії ДП 18 №799448 від 29 червня 2020 року по справі про накладення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі (в порядку ст.286 КАС України)» задовільнити.
Постанову інспектора взводу №2 роти №4 батальону №2 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції ст. лейтенанта поліції Гузовського Дмитра Володимировича серії ДП18 №799448 від 29 червня 2020 р. скасувати.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30- денний строк з дня його складення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя: ____________________________________________-