Справа № 520/28590/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

07.03.2023 р. справа №520/28590/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом

ОСОБА_1
до Жовтневого районного суду м. Харкова
провизнання дій протиправними та спонукання до вчинення певних дій, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом заявник, громадянин, здобувач публічної інформації), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання дій Жовтневого районного суду м. Харкова неправомірними з приводу ненаправлення запиту ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації від 12 серпня 2021 року належному розпоряднику інформації за місцем роботи судді Жовтневого районного суду м. Харкова Мілова Д.В. у 2015-2016 роках з одночасним повідомленням про це ОСОБА_1 ; 2) зобов`язання Жовтневого районного суду м. Харкова поновити порушені права ОСОБА_1 та направити запит ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації від 12 серпня 2021 року належному розпоряднику інформації за місцем роботи судді Жовтневого районного суду м. Харкова Мілова Д.В. у 2015-2016 роках з одночасним повідомленням про це ОСОБА_1 .

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що Жовтневий районний суд міста Харкова був повинен направити запит ОСОБА_1 від 12.08.2021р. з приводу надсилання на адресу гр. ОСОБА_1 засвідчених дозволених даних із декларації про майно, доходи, витрат та зобов`язання фінансового характеру судді Жовтневого районного суду міста Харкова - Мілова Д.В. до належного розпорядника публічної інформації за місцем роботи судді Мілова Д.В. у 2015-2016р. із одночасним сповіщенням ОСОБА_1 про вчинення цієї дії, але вимог закону не виконав, а натомість вдався до неправомірного порушення прав гр. ОСОБА_1 .

Відповідач, Жовтневий районний суд міста Харкова (далі за текстом - владний суб`єкт, орган публічної адміністрації) із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що Жовтневий районний суд міста Харкова не володіє і не повинен володіти відомостями стосовно декларації про майно, доходи, витрат та зобов`язання фінансового характеру судді Жовтневого районного суду міста Харкова ОСОБА_2 за 2015 рік, оскільки громадянин України ОСОБА_2 був призначений на посаду судді Жовтневого районного суду міста Харкова Указом Президента України від 05.08.2020р. №311/2020 та зарахований до штату Жовтневого районного суду міста Харкова на посаду судді згідно із наказом Голови Жовтневого районного суду міста Харкова від 02.09.2020р. №06-05/84. Наголошував, що у 2015-2016р.р. ОСОБА_2 працював на посадах у штаті Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, який було ліквідовано у межах судової реформи у 2017р. Стверджував, що Жовтневим районним судом міста Харкова не вчинялось жодних корупційних діянь.

Відзив на позов надійшов до суду - 20.01.2022р. Клопотань про ознайомлення з матеріалами справи заявник не подавав. Клопотань про існування наміру на подачу відповіді на відзив заявник не подавав. Клопотань про усунення перешкод у реалізації наміру на подачу відповіді на відзив заявник не подавав. За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Громадянин України ОСОБА_2 Указом Президента України від 05.08.2020р. №311/2020 вперше був призначений на посаду судді Жовтневого районного суду міста Харкова.

Доказів проходження громадянином України ОСОБА_2 публічної служби на посаді професійного судді до указаної календарної дати матеріали справи не містять.

12.08.2021р. заявник склав і у цей же день подав до Жовтневого районного суду міста Харкова викладений не державною мовою письмовий документ, де із посиланням на ч.6 ст.6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" сформулював вимогу з приводу надсилання на адресу гр. ОСОБА_1 засвідчених дозволених даних із декларації про майно, доходи, витрат та зобов`язання фінансового характеру за 2015р. судді Жовтневого районного суду міста Харкова Мілова.

За цим зверненням орган публічної адміністрації вчинив управлінське волевиявлення, оформлене листом від 17.08.2021р. №05-05/Н-84/22605/48/2021, згідно з яким у розпорядженні Жовтневого районного суду міста Харкова відсутня запитувана інформація.

Стверджуючи про невідповідність закону вчиненого за запитом громадянина України про доступ до публічної інформації управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної влади/адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суспільні відносини з приводу практичної реалізації права особи на звернення унормовані, насамперед, приписами ст.40 Конституції України, згідно з якою усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, а також додатково деталізовані приписами Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі за текстом - Закон №393/96-ВР), Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992р. №2657-ХІI (далі за текстом - Закон №2657-ХІІ), Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI).

При цьому, приписи перелічених вище законів одночасно регламентують і суспільні відносини з обігу інформації.

Окрім того, відносини з обігу інформації унормовані також і приписами ст.32 Конституції України, де указано, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини та приписами низки інших актів законодавства, зокрема, Закону України від 01.06.2010р. №2297-VI "Про захист персональних даних" (далі за текстом - Закон №2297-VI), Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" (далі за текстом - Закон №1700-VIІ).

Так, ст.3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до статті 5 Закону №2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

У розумінні ч.1 ст.1 Закону №2657-ХІІ інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Звідси слідує, що за суттю інформацією є відомості та дані, а формою існування - матеріальні носії або електронне відображення.

За визначенням ст.1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Отже, у силу чіткого та однозначного припису закону публічною інформацією є вже існуюча річ матеріального світу - інформація, котра фізично знаходиться у володінні особи, у відання якої передано повноваження з приводу виконання функцій держави чи місцевого самоврядування.

Згідно абзаців 10, 11 ст.2 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.

У рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012р. №2-рп/2012 указано, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (ч.2 ст.11 Закону №2657-ХІІ).

У рішенні Конституційного Суду України від 30.10.1997р. №5-зп до конфіденційної інформації віднесено інформацію про фізичну особу в частині відомостей про майновий стан та інші персональні дані.

За правовими позиціями згаданих рішень Конституційного суду України у розумінні ч.1 ст.32 та ч.2 ст.32 Конституції України інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 20 Закону № 2657-ХІІ за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 21 Закону № 2657-ХІІ передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом (частина друга). Аналогічні за змістом положення містяться і у ч.1 ст.6 Закону №2939-VI.

Втім за спеціальним застереженням ч.6 ст.6 Закону України від 13.01.2011р. № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", крім випадків, визначених зазначеним Законом.

Окремо суд зважає, що відмінність правової категорії "інформація" від правової категорії "документ" зумовлює необхідність виокремлення із загального обсягу інформації конкретного документа окремої частини стосовно інформації з обмеженим доступом та окремої частини стосовно інформації з іншим режимом обігу та надання для ознайомлення інформація, доступ до якої не обмежений (ч.7 ст.6 Закону № 2939-VI).

Окрім того, ст. 10-1 Закону №2939-VI не виключає випадку правомірного надання інформації про персональні дані у знеособленій формі.

Частиною 2 ст.6 Закону №2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Звідси слідує, що юридично значимими факторами у процедурі обігу інформації (тобто критеріями запровадження обмежень) є: 1) публічний інтерес у забезпеченні недоторканності інформації (національна безпека, територіальна цілісність, громадський порядок, запобігання заворушенням, запобігання кримінальним правопорушенням, охорона здоров`я населення, захист репутації, збереження конфіденційності, авторитет правосуддя, неупередженість правосуддя); 2) рівень загрози реального настання ймовірної шкоди та межа істотності ймовірної шкоди; 3) баланс між наслідками ситуації/випадку нерозголошення інформації та наслідками ситуації/випадку поширення інформації в аспекті значення інформації для суспільства.

Тобто, запровадження обмеження доступу до конкретної інформації (у тому числі і за окресленою ч.5 ст.6 Закону №2939-VI категорією) повинно відбуватись за обов`язкового дотримання умов ч.2 ст.6 Закону №2939-VI та з урахуванням фізичної змоги надання інформації у знеособленій формі та у частині документа.

Частиною 1 ст.22 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

За положеннями Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" до ознак конфіденційної інформації належать: встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; суб`єкти владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної; публічна інформація не може бути віднесена до конфіденційної у випадках, прямо визначених Законом (ч.ч. 1, 2 ст.13 Закону №2939-VI); у випадках, встановлених законодавством, може відбуватись легальне необмеження доступ до визначеної інформації, в тому числі й конфіденційної (ч.5 ст.6 Закону № 2939-VI).

При цьому, запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог п.п.1-3 ч.2 ст.6 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI "Про доступ до публічної інформації", тобто виконання вимог так званого "трискладового тесту".

Окремо, суд звертає увагу, що положення ч.2 ст.6 Закону № 2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 Закону № 2939-VI закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі "трискладового тесту".

Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

За таких умов, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує: 1) якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації; 2) в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення; 3) чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових "трискладового тесту" означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №554/11837/14-а, від 17.02.2020 у справі №826/8891/16 та випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №9901/249/19.

Окрім того, при вирішенні спору по суті суд враховує, що 01.12.2020 набрала чинність Конвенція Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом № 631-IX від 20.05.2020), у відповідності до частини 1 статті 2 якої кожна Сторона гарантує право кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів (далі Конвенція Ради Європи).

Згідно із частиною 2 статті 2 Конвенції Ради Європи кожна Сторона вживає необхідних заходів у своєму національному законодавстві для впровадження положень щодо доступу до офіційних документів, передбачених цією Конвенцією.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції Ради Європи кожна Сторона може обмежувати право доступу до офіційних документів. Обмеження повинні бути чітко встановлені у законі, бути необхідними у демократичному суспільстві і бути пропорційними цілям захисту: a. національної безпеки, оборони та міжнародних відносин; b. громадської безпеки; c. попередження, розслідування та судового переслідування кримінальної діяльності; d. дисциплінарного розслідування; e. перевірки, контролю та нагляду з боку державних органів; f. приватного життя та інших законних приватних інтересів; g. комерційних та інших економічних інтересів; h. економічної, монетарної політики і політики обмінного курсу держави; і. рівності сторін у судовому провадженні та ефективного здійснення правосуддя; j. навколишнього середовища, або k. обговорень всередині державного органу або між такими органами стосовно вивчення питання.

Держави, яких це стосується, під час підписання або депонування ратифікаційної грамоти, документа про прийняття, затвердження або приєднання, у заяві на ім`я Генерального секретаря Ради Європи можуть заявити, що листування з правлячою сім`єю та її двором або главою держави може також бути включено до можливих обмежень.

У доступі до інформації, що міститься в офіційному документі, може бути відмовлено у разі, якщо її розголошення завдасть або ймовірно може завдати шкоди хоча б одному з інтересів, перелічених у пункті 1, якщо тільки відсутній переважаючий суспільний інтерес в оприлюднені такої інформації.

Звідси слідує, що управлінське волевиявлення розпорядника публічної інформації у формі відмови у доступі до публічної інформації має грунтуватись на наслідках застосування так званого "трискладового тесту" та повинно бути умотивовано критеріями обмеження інформації за ст.6 Закону №2939-VI і за ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом України від 20.05.2020р. №631-IX)

При цьому, у відповідності до положень ч.4 ст.6 Закону №2939-VI, саме до повноважень розпорядника інформації належить встановлення наявності чи відсутності підстав для обмеження у доступі до інформації.

Згідно з абз.4 ч.1 ст.47 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" зазначені у декларації відомості щодо реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта громадянина України, унікального номера запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, місця проживання, дати народження фізичних осіб, щодо яких зазначається інформація в декларації, місцезнаходження об`єктів, які наводяться в декларації (крім області, району, населеного пункту, де знаходиться об`єкт), номера рахунку в банківській чи іншій фінансовій установі, є інформацією з обмеженим доступом та не підлягають відображенню у відкритому доступі.

Відповідно до п.2 розділу ХІІІ Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" до початку роботи системи подання та оприлюднення відповідно до цього Закону декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, суб`єкти декларування подають декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції". Зазначені декларації підлягають оприлюдненню в порядку, встановленому Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції". Про початок роботи системи подання та оприлюднення відповідно до цього Закону декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, приймається рішення Національного агентства з питань запобігання корупції. У 2016 році службові особи, які на день початку роботи зазначеної системи займають згідно зі статтею 50 цього Закону відповідальне та особливо відповідальне становище, зобов`язані подати щорічні декларації за минулий рік у порядку, встановленому цим Законом, протягом 60 календарних днів після початку роботи системи.

У ході розгляду справи судом достеменно установлено, що у 2015р. громадянин України ОСОБА_2 не проходив публічної служби на посаді професійного судді, а тому декларації про майно, доходи, витрат та зобов`язання фінансового характеру судді Жовтневого районного суду міста Харкова ОСОБА_2 за 2015 рік не існує як речі матеріального світу.

Оскільки запит заявника від 12.08.2021р. містить лише один критерій визначення інформації - суддя Жовтневого районного суду міста Харкова ОСОБА_2 , то будь-яке інше тлумачення змісту означеного документа не передбачено законом і виходить поза межі управлінських повноважень Жовтневого районного суду міста Харкова як розпорядника публічної інформації, котрий не наділений свободою адміністративного розсуду тлумачити зміст звернення зацікавленої особи інакше ніж за правилом буквального сприйняття.

Стосовно доводу заявника про невиконання відповідачем обов`язку за ч.3 ст.22 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" суд зазначає, що відповідно до названої норми закону розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Суд повторює, що декларації про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру судді Жовтневого районного суду міста Харкова ОСОБА_2 за 2015 рік не існує як речі матеріального світу, у 2015-2016р.р. громадянин України ОСОБА_2 не проходив публічної служби у штаті Жовтневого районного суду міста Харкова.

При цьому, матеріали справи не містять об`єктивних даних про те, що Жовтневому районному суду міста Харкова за статусом або характером діяльності реально відомо або має бути відомо хто з реально функціонуючих суб`єктів права на території України володіє публічної інформацією про дотримання громадянином України ОСОБА_2 вимог антикорупційного законодавства в частині декларації про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015р.

Пунктом 6 розділу ХІІ Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України діють у межах їх повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом у складі, визначеному цим Законом.

Відповідно до п. 7 розділу ХІІ Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., NN 41 - 45, ст. 529; 2015 р., NN 18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).

Згідно з п.8 розділу ХІІ Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" день початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, визначається рішенням його Пленуму, що публікується на веб-порталі судової влади та в газеті "Голос України".

Постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017р. №2 визначено, що днем початку роботи Верховного Суду є 15.12.2017р.

Відтак, у силу прямої норми закону з 15.12.2017р. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ припинив функціонування, що об`єктивно унеможливлює виконання Жовтневим районним судом міста Харкова у даному конкретному випадку вимог ч.3 ст.22 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" відносно цього органу судової влади України.

Стосовно доводу заявника про вчинення відповідачем корупційних діянь суд, розв`язуючи спір по суті, зважає, що за наведеними у ч.1 ст.1 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" визначеннями: корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність; корупція - використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей; неправомірна вигода - грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, будь-які інші вигоди нематеріального чи негрошового характеру, які обіцяють, пропонують, надають або одержують без законних на те підстав; потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; подарунок - грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, які надають/одержують безоплатно або за ціною, нижчою мінімальної ринкової; правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність; приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях; реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

У силу ч.6 ст.53 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" посадові і службові особи державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, посадові особи органів місцевого самоврядування, юридичних осіб публічного права, їх структурних підрозділів у разі виявлення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення чи одержання повідомлення про вчинення такого правопорушення працівниками відповідних державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб публічного права, їх структурних підрозділів, юридичних осіб, зазначених у частині другій статті 62 цього Закону, зобов`язані у межах своїх повноважень ужити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно, протягом 24 годин, письмово повідомити про його вчинення спеціально уповноважений суб`єкт у сфері протидії корупції.

Згідно з ч.1 ст.533 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" права викривача виникають з моменту повідомлення інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

Водночас із цим, у силу ч.1 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" повідомлення підлягає розгляду, якщо наведена у ньому інформація містить фактичні дані, що вказують на можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені.

Звідси слідує, що громадянин задля виконання громадянського обов`язку та набуття правового статусу викривача може повідомляти про будь-які можливі факти корупційних правопорушень, можливі факти пов`язаних з корупцією правопорушень, можливі факти інших порушень Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", але повідомлення має одночасно задовольняти низці вимог як обов`язковій передумові набуття особою "імунітету викривача", а саме: 1) містити фактичні дані (тобто відповідати змістовному критерію); 2) спрямоване на адресу та ім`я компетентного суб`єкта права (тобто відповідати критерію належності); 3) здатне до фізичної перевірки (тобто відповідати критерію реалістичності).

Частиною 1 ст.534 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" визначено, що викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, їх не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону. До негативних заходів також належать формально правомірні рішення і дії керівника або роботодавця, які носять вибірковий характер, зокрема, не застосовуються до інших працівників у подібних ситуаціях та/або не застосовувалися до працівника у подібних ситуаціях раніше.

Таким чином, "імунітет викривача" спрямований на захист особи - виконавця функції "вартового громадських інтересів у сфері правопорядку" не від будь-яких негативних наслідків власної неправомірної минулої поведінки (протиправних минулих вчинків), а лише на гарантування унеможливлення дискримінації або помсти у межах хронологічно майбутніх (відносно події повідомлення) правомірних діянь.

Суд надретельно та надчутливо поставився до перевірки саме цього аргументу заявника, але не виявив об`єктивних даних, котрі б достеменно засвідчували, що заявник у спірних правовідносинах прагнув до набуття "імунітету викривача" або реалізовував намір на викриття протиправних діянь у сфері боротьби із корупцією чи діяв на виконання функції "вартового громадянських інтересів суспільства", а тому у зносинах із Жовтневим районним судом міста Харкова (котрі склались з приводу розгляду запиту ОСОБА_1 від 12.08.2021р. з приводу надсилання на адресу гр. ОСОБА_1 засвідчених дозволених даних із декларації про майно, доходи, витрат та зобов`язання фінансового характеру судді Жовтневого районного суду міста Харкова ОСОБА_2 ) заявник не має власних суб`єктивних публічних прав або інтересів у контексті Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції".

Обставина відсутності порушеного публічного суб`єктивного права приватної особи зумовлює відмову у позові за цим епізодом.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України предметом судової перевірки у порядку адміністративного судочинства є рішення та діяння (дія чи бездіяльність) владних суб`єктів.

Зміст рішення владного суб`єкта розтлумачено законодавцем у положеннях п.п.18 і 19 ч.1 ст.4 КАС України.

Визначення ж змісту діяння (дії чи бездіяльності) владного суб`єкта норми КАС України не містять.

Разом із тим, у силу ч.6 ст.7 КАС України суд вважає за можливе застосувати у межах даного спору загальні визначення рішення, дії, бездіяльності, наведені у п.п.1, 2 і 3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України, згідно з якими рішення владного суб`єкта - це письмовий акт, дія владного суб`єкта - це вчинок компетентного працівника владного суб`єкта, бездіяльність владного суб`єкта - це невиконання обов`язку.

При цьому, суд зважає, що окрім перелічених вище форм проявів - управлінське волевиявлення органу публічної адміністрації може бути також реалізовано і у формі відмови як шляхом складання письмового листа (тобто вчинення письмової відмови), так і шляхом скоєння вчинку із певною документальною фіксацією (тобто вчинення дієвої відмови).

Тому, належним і ефективним способом захисту є як вимога приватної особи про визнання неправомірної дії владного суб`єкта з приводу відмови, так і вимога приватної особи про визнання протиправною відмови, оформленої відповідним письмовим документом, зокрема, листом.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах заявник у звернені від 12.08.2021р. не порушував питання про надання відомостей з декларації громадянина України ОСОБА_2 про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015р., а декларації про майно, доходи, витрат та зобов`язання фінансового характеру судді Жовтневого районного суду міста Харкова ОСОБА_2 за 2015 рік не існує як речі матеріального світу.

З 15.12.2017р. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ припинив функціонування, а Жовтневому районному суду міста Харкова реально не було відомо та за національним законом України і не повинно бути відомо хто з реально функціонуючих суб`єктів права на території України володіє публічної інформацією про дотримання громадянином України - ОСОБА_2 вимог антикорупційного законодавства в частині декларації про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015р.

Тому суд резюмує, що у спірних правовідносинах відповідь Жовтневого районного суду міста Харкова (оформлена листом від 17.08.2021р. №05-05/Н/22605/48/2021) була надана у межах повноважень органу судової влади як розпорядника публічної інформації, узгоджується із фактичними обставинами спірних правовідносин, публічних прав та інтересів заявника на отримання публічної інформації не порушує, до погіршення правового становища заявника не призводить.

Відтак, позов слід залишити без задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; у достатньому поза розумним сумнівом обсязі виклав власні міркування та мотиви з приводу тлумачення змісту норм права, оцінки обставин спору та доводів сторін.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

При цьому, підстав для врахування поданих 10.02.2022 р. позивачем копій фіскальних чеків з аптек, які мають підтвердити скрутне матеріальне становище, суд не знаходить, позаяк жодних ідентифікуючих або персоналізуючих ознак належності саме гр. ОСОБА_1 зазначені чеки не містять. Отже, з позивача належить стягнути судовий збір, сплату якого було відстрочено до ухвалення даного судового рішення.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.132-139, 143, 149, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання - АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в дохід Державного бюджету України через Державну судову адміністрацію України (код за ЄДРПОУ - 26255795, місцезнаходження - 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, отримувач коштів: ГУК у м. Києві/Печерс.р-н/21081100, код отримувача - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA0026007, код класифікації доходів бюджету - 21081100) суму судового збору у розмірі 56 (п`ятдесят шість) грн. 40 коп., оплата якого була відстрочена ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.01.2022р. по справі №520/28590/21 до ухвалення рішення по суті позову.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко